Номер провадження: 22-ц/813/3353/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Одеського національного морського університету - Невінгловської Ірини Миколаївни на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08 червня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету про виплату заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеса звернулася ОСОБА_1 із позовом до Одеського національного морського університету про виплату заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що 20 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримала наказ від Одеського національного морського університету «Про відсторонення від роботи» у зв`язку із потребою у здійсненні щеплення від корона вірусу та надати відповідну довідку, що підтверджує проведення щеплення. ОСОБА_1 , в свою чергу, вважає, що такі дії порушують її право на працю. Разом з тим, вказує, що відсутність щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не вважається підставою для відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати. Окрім того, позивач звертає увагу на те, що гарантоване Конституцією України право на працю було порушене нормативно-правовим актом Кабінету міністрів України щодо карантину та обмежень під час його дії, адже обмеження прав і свобод людини може бути встановлено лише при дії воєнного або надзвичайного стану на території України. Так як не було введено ні воєнний, ні надзвичайний стан, тобто немає підстав для обмеження прав і свобод людини, то такі дії Одеського національного морського університету позивач вважає незаконними (а.с. 2-27).

Рішенням Приморського районного суд м. Одеса від 08 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету було задоволено (а.с. 67-73).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Одеського національного морського університету Невінгловська Ірина Миколаївна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08 червня 2022 року та ухвалити нове, яким у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального права, адже суд в обґрунтування рішення вказав, що позивача було відсторонено від роботи незаконно. Проте, апелянт, посилаючись на Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», вказує, що певна група професій підлягає обов`язковому проходженню процедури щеплення, задля перешкоджанню розповсюдження вірусу. До цієї групи професій також входять працівники учбових закладів різного ступеню, тому ОСОБА_1 було відсторонено на законних підставах без порушення норм чинного законодавства. Також, представник апелянта зазначає, що підстави для виплати заробітної плати за час відсторонення працівника від роботи немає, адже заробітна плата виплачується саме за виконану робота, оскільки, на час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання роботи, тому заробітна плата за цей період не виплачується (а.с. 78-85).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 липня 2022 року (головуючий суддя Гірняк Л.А.) відкрито провадження у справі (а.с. 87) та призначено справу до розгляду ухвалою від 29 листопада 2022 року (а.с. 116).

25 серпня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначила, що не погоджується із апеляційною скаргою та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга, на думку позивача, підлягає відхиленню. Позивач вказує на те, що посилання відповідача на факт ненадання працівником підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або копії медичного висновку про наявні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 свідчить про те, що їй (позивачу) по суті було пред`явлено вимогу надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Однак, позивач звертає увагу на те, що Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів. Тому, позивач вважає, що сама по собі вимога відповідача надати докази проведення щеплень є незаконною. З огляду на викладене у відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 97-104).

01 лютого 2023 року до Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 направила пояснення, в яких повідомила, що відповідно до наказу №47-а від 28 лютого 2022 року її було поновлено на роботі з 01 березня 2022 року. На підтвердження зазначеного позивач надала копію наказу №47-а від 28 лютого 2022 року (а.с. 127-131).

Рішенням Вищої Ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2023 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М. (а.с. 140-141).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року (у складі колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06 липня 2023 року о 10 годині 10 хвилин (а.с. 142-143).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судове засідання 06 липня 2023 року сторони не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали. 05 липня 2023 року через систему «Електронний суд» представник апелянта направила клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в обґрунтування якого зазначила, що в день засідання по даній справі їй необхідно брати участь у процесуальній дії у кримінальному процесі в Київській окружній прокуратурі м. Одеси (кримінальне провадження №0001246, справа №947/7250/23), як захиснику, у зв`язку з чим просила визнати причину її неявки поважною. Однак, на підтвердження вказаного жодних доказів до клопотання представник апелянта не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частиною другою цієї статті передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що апелянт є ініціаторами процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків та процесуальних ризиків у випадку вчинення чи не вчинення відповідних процесуальних дій, недоведення представником апелянта поважності причин неявки в судове засідання, враховуючи наявні матеріали справи та положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності сторін.

За ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що діюча постанова КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2» зі змінами, внесеними постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року №1096 про введення карантину є незаконною і не підлягає виконанню. Також, суд першої інстанції, враховуючи ту обставину, що наказ МОЗ України №2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» встановлений на підставі постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236, вважав наказ МОЗ України №2153 від 04 жовтня 2021 року незаконним і таким, що не підлягає виконанню. З огляду на це та на підставі ст. 60 Конституції України, суд першої інстанції зазначив, що кожна людина зобов`язана відмовитися від виконання наказу МОЗ України №2153 від 04 жовтня 2021 року та на підставі ст. 19 Конституції України у взаємозв`язку зі ст. 60 Конституції України жоден орган чи посадова особа, в тому числі юридичні особи, які займаються господарською діяльністю не мають права вимагати від людини виконання вищевказаного наказу МОЗ України. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом, і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі її обґрунтованої відмови від проведення такого щеплення. А тому, суд першої інстанції вирішив задовольнити позов ОСОБА_1 , визнати незаконним та скасувати наказ №274-вк/о від 05 листопада 2021 року та стягнути з відповідача на користь позивача заробіток за час відсторонення у розмірі 65186,16 грн за період з 20 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року (а.с. 69-70, 72).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює в Одеському національному морському університеті на посаді заступника головного бухгалтера, відповідно до наказу від 03 вересня 2015 року (а.с. 21).

08 листопада 2021 року наказом № 151 вк/вн (за ії заявою) ОСОБА_1 надали відпуску з 08 листопада 2021 року по 12 листопада 2021 року та 15 листопада 2021 року по 19 листопада 2021 року, без збереження заробітної плати, у зв`язку з сімейними обставинами (а.с. 13).

Того ж дня позивач була ознайомлена з повідомленням про обов`язкове щеплення від 02 листопада 2021 року, в якому зазначила, що з повідомленням не згодна (а.с. 14) та отримала наказ Одеського національного морського університету від 05 листопада 2021 № 274-вк/о «Про відсторонення від роботи».

16 листопада 2021 року наказом №291-вк/о були внесені зміни до наказу від 05 листопада 2021 №274-вк/о, на підставі якого ОСОБА_1 була відсторонена від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від СОVID-19 без збереження заробітної плати з 20 листопада 2021 року (а.с. 16-17).

Згідно з наказом №47вк/о ОСОБА_1 була поновлена на роботі на підставі наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року №380 «Про зупинення дії наказу МОЗУкраїни від 04 жовтня 2021 року №2153» з 01 березня 2022 року (а.с. 131).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що такої підстави для відсторонення, як відмова працівника від щеплення, яке перебуває на стадії клінічних випробувань, нормами статті 46 КЗпП України не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за відмову від щеплення відповідачем не зазначено. Також позивач наголошувала, що відсутність у неї щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. Тому, позивач просила визнати наказ про відсторонення її від роботи незаконним, поновити її на роботі, а також стягнути на її користь із відповідача середній заробіток за час відсторонення від роботи (а.с. 3, 11).

За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

За ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Так, відповідач Одеський національний морський університет є закладом вищої освіти, а отже входить до переліку закладів, що підпадають під дію вищезазначеного наказу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 постанову Кабінету Міністрів України №1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Тобто, Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». А отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. З огляду на це, висновки суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ про відсторонення працівників від роботи, є помилковими, а отже оскаржуване рішення в частині мотивування підлягає зміні.

Разом з тим, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 5-1 КЗпП України).

У зв`язку із відстороненням особи від роботи остання втрачає в такий спосіб можливість отримання заробітку, що у свою чергу може спонукати робітника до звільнення з метою знайти інше місце роботи для забезпечення своїх життєвих потреб.

Перелік №2153 передбачає низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися та/або сприяти подальшому поширенню COVID-19. Тобто, у кожному окремому випадку необхідно перевіряти чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Як вже зазначалося вище, ОСОБА_1 займає посаду заступника головного бухгалтера в Одеському національному морському університеті, що є закладом вищої освіти, тобто фактично належала до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19. З матеріалів справи вбачається, що позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач, враховуючи специфіку роботи на займаній позивачкою посаді, запропонував останній на час відсутності щеплення перейти на дистанційну форму організації праці, відповідач не довів, що кількість соціальних контактів позивачки на робочому місці та умови праці, в яких перебуває працівник, збільшують вірогідність зараження COVID-19, що у свою чергу свідчить про те, що в даному випадку відсторонення від роботи не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Крім того, за ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21). З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час відсторонення від роботи, а також із розрахунком такого середнього заробітку за період з 20 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року, оскільки, як вже зазначалося вище, відповідно до наказу №47вк/о ОСОБА_1 була поновлена на роботі з 01 березня 2022 року.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності підстав для задоволення позову, однак, задовольняючи вимогу щодо визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним, виходив із помилкових мотивів, апеляційний суд вважає за потрібне на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, змінивши та доповнивши оскаржуване рішення в частині мотивування, в іншій частині залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Одеського національного морського університету - Невінгловської Ірини Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08 червня 2022 року змінити та доповнити в частині мотивування.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда