Провадження № 2/369/864/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

за участі секретаря Павлової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за час прострочення повернення майна з оренди та усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за час прострочення повернення майна з оренди та усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 02.06.2020 року було укладено договір оренди нежитлового складського приміщення, площею 140 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Орендоване приміщення було передане позивачем та прийняте відповідачем за актом прийому-передачі виробничої площі, який було укладено 02.06.2020 року. Пунктом 4.1. умов договору встановлений розмір орендної плати в розмірі 8000,00 грн. Згідно умов п. 7.1. умов договору строк оренди складає 1 рік з 02.06.2020 року по 01.06.2021 року. Згідно умов договору п. 8.2., 8.3., 8.4., протягом 5-ти днів після закінчення строку дії договору, відповідач зобов`язаний був звільнити приміщення та передати його позивачу. Згідно умов п.8.5. договору орендований об`єкт фактично вважається переданим орендодавцю (позивачу) з момент підписання акту приймання-передачі. Таким чином, відповідно до вказаних умов договору Відповідач зобов`язаний був в строк 5-ти днів з дати закінчення строку дії договору (тобто до 06.06.2021 року) звільнити орендоване приміщення від свого майна, підгодовувати його для передачі позивачу та здійснити таку передачу не пізніше 06.06.2021 року на умовах договору. Відповідач вказаних умов договору не виконав, після закінчення строку дії договору, приміщення не повернув, від власного майна приміщення не звільнив, чим спричиняє перешкоди для подальшого передання даного приміщення в оренду іншим орендодавцям та обмежує позивача в можливості вільного розпорядження приміщенням, як його власника. З метою досудового врегулювання даного спору позивач неодноразово вів перемовини з відповідачем та направив на його адресу вимогу від 22.07.2021 року №1-07/2021. 23.07.2021 року Відповідач вказану вимогу отримав, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення 000, проте ніяк не відреагував на вимогу, жодних дій згідно вимоги не вчинив. Станом на дату підписання цього позову відповідач умов договору не виконав, приміщення з оренди не повернув та не звільнив, акти приймання-передачі щодо повернення приміщення з оренди не підписав, продовжує займати приміщення своїм майном.

Враховуючи вищевикладене, з урахування заяви про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за договором оренди нежитлового приміщення від 02.06.2020 року в розмірі 102933,42 грн., зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення приміщення від майна, що належить ОСОБА_2 , зобов`язати ОСОБА_2 , усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення прилеглої до нежитлового приміщення площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 території від майна, що належить ОСОБА_2 (тротуарна бруківка, насип щебню, насип піску) та стягнути понесенні судові витирати.

Ухвалою суду від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити.

Вислухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 02.06.2020 року було укладено договір оренди нежитлового складського приміщення, площею 140 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Орендоване приміщення було передане позивачем та прийняте відповідачем за актом прийому-передачі виробничої площі, який було укладено 02.06.2020 року.

Пунктом 4.1. умов договору встановлений розмір орендної плати в розмірі 8000,00 грн.

Згідно умов п. 7.1. умов договору строк оренди складає 1 рік з 02.06.2020 року по 01.06.2021 року.

Згідно умов договору п. 8.2., 8.3., 8.4., протягом 5-ти днів після закінчення строку дії договору, відповідач зобов`язаний був звільнити приміщення та передати його позивачу.

Згідно умов п.8.5. договору орендований об`єкт фактично вважається переданим орендодавцю (позивачу) з момент підписання акту приймання-передачі.

З метою досудового врегулювання даного спору позивач неодноразово вів перемовини з відповідачем та направив на його адресу вимогу від 22.07.2021 року №1-07/2021.

23.07.2021 року Відповідач вказану вимогу отримав, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення 000, проте ніяк не відреагував на вимогу, жодних дій згідно вимоги не вчинив.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626, частини 1 статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до частини 1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як вже було зазначено судом, факт передачі та прийняття в оренду вказаного вище нежитлового приміщення відповідачем підтверджується актом прийому-передачі виробничої площі, який було укладено 02.06.2020 року.

Відповідач вказаних умов договору не виконав, після закінчення строку дії договору, приміщення не повернув, від власного майна приміщення не звільнив, чим спричиняє перешкоди для подальшого передання даного приміщення в оренду іншим орендодавцям та обмежує позивача в можливості вільного розпорядження приміщенням, як його власника.

У липні 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату неустойки за договором оренди нежитлового приміщення від 02.06.2020 року та звільнення орендованого приміщення.

Проте, станом на дату розгляду справи відповідач умов договору не виконав, приміщення з оренди не повернув та не звільнив, акти приймання-передачі щодо повернення приміщення з оренди не підписав, продовжує займати приміщення своїм майном.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Зазначеною нормою визначено обов`язок наймача щодо повернення речі у разі припинення договору найму, а також передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Однією із основних умов застосування статті 785 ЦК України як щодо зобов`язання повернути майно, так і щодо сплати неустойки є встановлення факту припинення дії договору та користування річчю поза межами дії договору без наявності на те правових підстав.

Судом встановлено, що договір оренди від 02.06.2020 року припинив свою дію 02.06.2021 року, тобто, відповідач після припинення дії договору оренди (01.06.2021 року) не повернув приміщення його власнику у встановленому договором порядку, а продовжує користуватися ним без жодних оплат, тобто, без належних правових підстав.

Суд звертає увагу, що після припинення дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду).

За статтями 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із частиною 2 статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас, слід зазначити, що неустойка за частиною 2 статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19 квітня 2021 року в справі № 910/11131/19).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути приміщення власнику, суд зазначає таке.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанові Пленуму ВСУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Судом встановлено, що відповідач на момент звернення позивача до суду з цим позовом неправомірно, без будь-яких правових підстав продовжувала користуватись приміщеннями, належними позивачу.

Таким чином, оскільки дія договору оренди припинена, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні позивачем приміщенням площею 140 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання звільнення приміщення від майна, що належить ОСОБА_2 та шляхом зобов`язання звільнення прилеглої до нежитлового приміщення площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 території від майна, що належить ОСОБА_2 (тротуарна бруківка, насип щебню, насип піску).

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано.

Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1816,00 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 178, 259, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за час прострочення повернення майна з оренди та усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за договором оренди нежитлового приміщення від 02.06.2020 року в розмірі 102933,42 грн.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення приміщення від майна, що належить ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення прилеглої до нежитлового приміщення площею 140 квадратних метри розташованого за адресою: АДРЕСА_1 території від майна, що належить ОСОБА_2 (тротуарна бруківка, насип щебню, насип піску).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 .

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК