Справа № 758/3656/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

представників позивача Навальнєва О.Ю., Навальнєвої Н.М.,

представника відповідача Банцер О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання виконати зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Альянс Новобуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання виконати зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 18.02.2020 між нею та Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адвайзер» було укладено договори купівлі-продажу деривативу №94880-А, №94882-А, якими засвідчуються зобов`язання ТОВ «Альянс Новобуд» продати майнові права на квартиру і нежитлове приміщення у складі багатофункціонального комплексу, що будується.

18.02.2020 між позивачем та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» підписано акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94880-А від 18.02.2020, а 27.11.2020 - акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94882-А від 18.02.2020.

18.02.2020 між позивачем та відповідачем ТОВ «Альянс Новобуд» на виконання форвардного контракту №94378-А від 11.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94880-А, форвардного контракту №94622-А від 13.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94882-А укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП відповідно.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ відповідач зобов`язався передати у власність позивача майнові права на квартиру, а позивач зобов`язався та оплатити ціну таких прав у розмірі 2 509 141,60 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 93 086, 89 доларів США.

За договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП відповідач зобов`язався передати у власність позивача майнові права на нежитлове приміщення у складі об`єкта будівництва, а позивач зобов`язався оплатити ціну таких прав у розмірі 2 355 392,00 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 87 382, 92 доларів США.

Позивач зазначає, що до 24.02.2022 належним чином виконувала свої зобов`язання за договорами відповідно до погодженого сторонами графіку платежів. Станом на 07.02.2022 за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ нею сплачено 2 378 673,98 грн., що складає 94,8 % від вартості майнових прав на квартиру, а за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП - 2 049 412, 16 грн., що складає 87,01% від вартості майнових прав на нежитлове приміщення.

Однак у зв`язку з повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України вона була змушена евакуюватися через небезпеку для життя та здоров`я спочатку на захід країни, а потім до Іспанії, де отримала тимчасовий захист, про що неодноразово повідомляла менеджера відповідача у месенджері Viber, через який раніше відбувалося спілкування між сторонами. Від виконання своїх зобов`язань за договорами вона не відмовлялася, проте не мала можливості виконувати їх належним чином у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, яка є обставиною непереборної сили (форс-мажорною обставиною).

Позивач зазначає, що 23.02.2023 нею повністю сплачено залишок несплачених коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ в розмірі 131 000 грн., а також повністю сплачено залишок коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП в розмірі 398 000 грн.

Однак, після сплати позивачем повної вартості ціни майнових прав за обома договорами та після отримання від відповідача повідомлення про зарахування коштів з відповіді ТОВ «Альянс Новобуд» від 24.02.2023 на адвокатський запит представника позивача від 17.02.2023 позивачу стало відомо, що ТОВ «Альянс Новобуд» вважає достроково розірваними договори купівлі-продажу майнових прав №№ 1/3/55-ІЛ, ІЛ-109-НП. Разом із цим, повідомлень про дострокове розірвання цих договорів позивач раніше не отримувала.

Позивач вважає зазначені дії відповідача протиправними, оскільки направлення повідомлення про дострокове розірвання договорів не є достатнім для розірвання договорів та не визначає момент розірвання цих договорів. Вважає, що договори чітко не визначають момент, з якого вони вважаються розірваними у односторонньому порядку.

Так, позивач стверджує, що для того, щоб одностороннє розірвання договорів відбулося, потрібно не лише невиконання грошового зобов`язання впродовж певного строку, але й сплив 10 днів з моменту отримання позивачем повідомлення відповідача про розірвання договору. Позивач не отримала повідомлення відповідача, що виключає правові наслідки у вигляді розірвання договорів, а виконання позивачем договірних зобов`язань усунуло підставу, за якої у відповідача було наявне право на односторонню відмову від договору, а саме - наявність заборгованості за договорами.

Позивач вважає, що інше тлумачення умов договорів купівлі-продажу майнових прав і повідомлень щодо одностороннє розірвання зазначених договорів суперечитиме меті цих правочинів, що розраховані на їх сприйняття іншою особою договору, є недобросовісним, нерозумним та несправедливим, оскільки такі умови визначають певний строк після повідомлення позивача про одностороннє розірвання договорів, зі спливом якого договори припинять свою дію. Так, сторонами у договорах і відповідачем у повідомленні про одностороннє розірвання зазначено, що цей момент настає зі спливом 10 днів з моменту повідомлення. До отримання відповідного повідомлення момент одностороннього розірвання не може бути відомим іншій стороні, отже розумне тлумачення відповідних умов договорів відповідно до їх мети свідчить, що одностороннє розірвання може наставати за умовами договору не раніше повідомлення позивача про одностороннє розірвання.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, від 10.03.2021 у справі № 601/11746/17, від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17.

Позивач вважає, що оскільки на момент її фактичного повідомлення про рішення щодо односторонньої відмови від договорів підстав для їх розірвання у відповідача не було, адже на той момент вона повністю оплатила вартість майнових прав за договорами, то договори купівлі-продажу майнових прав №№ 1/3/55-ІЛ, ІЛ-109-НП є чинними і кожна сторона повинна виконати зобов`язання за цими договорами.

Проте, 27.02.2023 відповідачем на рахунок позивача були повернуті кошти, які позивач 23.02.2023 сплатила відповідачу на виконання своїх зобов`язань за цими договорами.

У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо дострокового розірвання в односторонньому порядку укладених з нею 18.02.2020 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, а також зобов`язати відповідача прийняти від позивача відповідні суми грошових коштів та зарахувати їх як оплату вартості ціни майнових прав за такими договорами.

Одночасно із поданням позову до суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просила вжити заходи забезпечення вказаного позову шляхом встановлення заборони ТОВ «Альянс Новобуд», укладати з третіми особами договір купівлі - продажу майнових прав щодо майнових прав на:

- квартиру - нерухоме майно в складі об`єкта будівництва за умовним номером 55, на 6 поверсі, кількість кімнат -3, орієнтовною загальною площею 107,32 кв.м., об`єктом будівництва є житловий будинок АДРЕСА_2 ;

- нежитлове приміщення - нерухоме майно в складі об`єкта будівництва за умовним номером 109, на 1 поверсі, кількість приміщень 1, орієнтовною загальною площею 95,36 кв.м., об`єктом будівництва є житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2023 справу та заяву про забезпечення позову передано у провадження судді Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 06.04.2023, із урахуванням ухвали суду про виправлення описки, заяву про забезпечення позову задоволено.

Крім того, ухвалою суду від 06.04.2023 позову заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив.

22.05.2023 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову повністю, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Зокрема, представник зазначила, що позивач порушила графіки оплат за договорами та з кінця лютого 2022 року повністю припинила сплату платежів, у зв`язку з чим у позивача виникла заборгованість у розмірі 130 467,62 грн. за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та у розмірі 397 532,13 грн. за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП.

Зважаючи на те, що станом на липень 2022 року прострочення позивача зі сплати платежів згідно з договорами становило понад 150 календарних днів, відповідач звернувся до позивача з претензією вих. № 694 від 08.08.2022 щодо договору купівлі-продажу майнових прав №1/3/55-ІЛ та вих. № 472 від 06.07.2022 щодо договору купівлі-продажу майнових прав №ІЛ-109-НП, в яких повідомляв про наявність заборгованості та пропонував позивачу виконати умови договорів щодо оплати майнових прав з метою уникнути витрат у зв`язку із зростанням курсу долара США до гривні. Однак позивач не відреагувала на претензії відповідача та станом на жовтень 2022 року позивач свої зобов`язання за договорами не виконала та не сплатила заборгованість.

Враховуючи, що затримка оплати становила понад 260 календарних днів (більш ніж 35 календарних днів), відповідачем було прийнято рішення про дострокове розірвання з позивачем зазначених договорів купівлі-продажу майнових прав у порядку, передбаченому п. 4.2, 4.2.1 цих договорів.

27.10.2022 відповідачем було направлено на адресу позивача повідомлення про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ (вих. №1116 від 26.10.2022) та договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП (вих. № 1117 від 26.10.2022), що є достатнім для того, щоб розірвати зазначені договори відповідно до пунктів 4.2, 4.2.1, 4.3, статті 9 зазначених договорів.

Представник відповідача вважає, що умовами договорів чітко визначено момент їх розірвання, а саме договори вважаються розірваними за згодою сторін після спливу 10 (десяти) календарних днів з моменту письмового повідомлення сторони про таке розірвання. При цьому належними доказами повідомлення є поштова квитанція про відправлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист. Отже, оскільки на поштових квитанціях про відправлення повідомлень та описах вкладення у цінний лист вказана дата - 27.10.2022, то відповідно до п. 4.2, 4.3 договорів такі договори є розірваними з 06.11.2022 (тобто після спливу 10 календарних днів з дати, вказаної на поштовій квитанції та описі вкладення у цінний лист).

Як вбачається з витягів Укрпошти щодо відстеження руху повідомлень про розірвання договору з трекінг номерами 394 та 408, вказані повідомлення надійшли на поштове відділення за адресою позивача 28.10.2022, а отже, позивач вважається таким, що отримала повідомлення 01.11.2022 (тобто на п`ятий календарний день знаходження повідомлення на поштовому відділенні).

З огляду на вищевикладене, представник відповідача вважає безпідставними посилання позивача на те, що повідомлення позивача про дострокове розірвання договорів не відбулося через неотримання нею таких повідомлень, що виключає правові наслідки, передбачені договорами у вигляді розірвання таких договорів, тому це не може братися судом до уваги.

Також представник відповідача вважає, що підписуючи договори, позивач підтвердила, що умови договорів їй зрозумілі та не суперечать її внутрішній волі, тому такі договори повинні виконуватися сторонами належним чином, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність посилань позивача на неясність умов договорів.

В обґрунтування своєї правової позиції у відзиві представник відповідача посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Сусу від 21.01.2021 у справі №755/6962/19, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 07.04.2022 у справі № 924/199/20.

Також у відзиві представник відповідача зазначає, що кошти за договорами купівлі-продажу майнових прав на квартиру та на нежитлове приміщення були сплачені позивачем 23.02.2023, тобто через 4 місяці після дострокового розірвання договорів, які були розірвані з 06.11.2022, тому у відповідача не було правових підстав для зарахування цих коштів як оплати вартості майнових прав за договорами, тобто він правомірно повернув кошти позивачу.

Також представник відповідача вважає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 26.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 26.05.2023 представники позивача адвокат Навальнєва Н.М. та адвокат Навальнєв О.Ю. підтримали заявлений позов та надали пояснення, в яких підтримали доводи, викладені в позовній заяві, зауважили на тому, що відповідачем не спростовано факт неотримання позивачем претензії відповідача за вих.№ 694 від 08.08.2022 за договором купівлі-продажу майнових прав №1/3/55-ІЛ, претензії відповідача за вих.№ 472 від 06.07.2022 за договором купівлі-продажу майнових прав №ІЛ-109-НП, повідомлень про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ (вих. № 1116 від 26.10.2022) та договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП (вих. №1117 від 26.10.2022). Даними системи Укрпошти підтверджується те, що направлені на адресу позивача цінні листи з повідомленнями про дострокове розірвання договорів були повернуті відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання 11.11.2022 та 12.11.2022 відповідно. Крім того, зазначили, що фактично у відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив неясності умов договорів щодо моменту розірвання договору, на чому також наголошує позивач у позовній заяві, оскільки у відзиві наводяться суперечливі твердження. Так, у відзиві зазначено, що відповідач вважає договори розірваними з 06.11.2022 та при цьому вказує, що позивач вважається таким, що повідомлений про розірвання договорів 01.11.2022. Водночас згідно зі строком, визначеним в повідомленні про дострокове розірвання договорів, моментом розірвання договорів є сплив 10-денного строку з моменту повідомлення позивача про дострокове розірвання договорів, тобто цією датою не може бути 06.11.2022. Також представники зазначали, що оскільки договори розроблялися відповідачем, то саме він повинен нести ризик, пов`язаний з неясністю їх умови. Крім того, звертали увагу на ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться на користь споживача. З підстав, наведених у позові та у поясненнях, представники позивача просили задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні 26.05.2023 представник відповідача проти позову заперечувала, надала пояснення, в яких підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Наполягала на тому, що позивач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за договорами, в результаті чого виникла заборгованість строком понад 35 календарних днів, тому у відповідача виникло право на розірвання договорів в односторонньому порядку, що останній і зробив, виконавши всі умови, визначені договорами щодо порядку повідомлення позивача про розірвання договорів в односторонньому порядку. Зазначила, що відповідач вважає розірваними договори купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП з 06.11.2023, тому підстав для зарахування коштів, що були сплачені позивачем 23.02.2023, у відповідача немає, а тому і відсутнє прострочення відповідача. Також наголосила на тому, що зарахування сплачених позивачем 23.02.2023 коштів відбулося автоматично, оскільки так налаштована система, тому позивач отримала повідомлення про зарахування сплачених коштів за договорами, однак, побачивши цю оплату, відповідач одразу вжив заходів щодо повернення позивачу сплачених коштів, як таких, що сплачені позивачем помилково, в результаті чого ці останні платежі позивачу були повернені. З підстав, наведених у відзиві та поясненнях, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю.

20.06.2023 від представника позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов таких висновків.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи вимоги за позовом ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 18.02.2020 між позивачем ОСОБА_1 та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» укладено договір купівлі-продажу деривативу №94880-А та договір купівлі-продажу деривативу № 94882-А.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу деривативу №94880-А деривативом є форвардний контракт 94378-А, який визначено в п. 2.1 цього договору, який є двосторонньою угодою за стандартною (типовою) формою, що засвідчує зобов`язання ТОВ «Альянс Новобуд» продати майнові права на квартиру - одне житлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 , за умовним номером 55 на 6 поверсі, кількість кімнат - 3, орієнтовною загальною площею 107,32 кв. м, яке стане об`єктом нерухомості після реєстрації права власності на нього в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2.1 ст. 3, п. п. 4.1, 4.3 ст. 4 договору купівлі-продажу деривативу №94880-А ціна деривативу становить 2 015 362,28 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 74 768, 12 доларам США. Покупець зобов`язаний протягом 3-х банківських днів з дати підписання цього договору сплатити на користь продавця авансовий платіж в розмірі 2 015 362, 28 грн., що на момент укладення цього договору становить 74 768, 12 доларів США. Продавець зобов`язується передати покупцю дериватив протягом 3-х робочих днів з моменту здійснення покупцем повної оплати ціни деривативу та оплати інших платежів, передбачених цим договором відповідно до умов цього договору шляхом підписання акту прийому-передачі деривативу. Підтвердженням права покупця на дериватив є акт прийому-передачі деривативу.

18.02.2020 між позивачем та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» підписано акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94880-А від 18.02.2020.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу деривативу №94882-А деривативом є форвардний контракт №94622-А, який визначено в п. 2.1 цього договору, який є двосторонньою угодою за стандартною (типовою) формою, що засвідчує зобов`язання ТОВ «Альянс Новобуд» продати майнові права на нежитлове приміщення - одне нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 , за умовним номером 109 на 1 поверсі, кількість приміщень - 1, орієнтовною загальною площею 95,36 кв. м, яке стане об`єктом нерухомості після реєстрації права власності на нього в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2.1 ст. 3, п. п. 4.1, 4.3 ст. 4 договору купівлі-продажу деривативу №94882-А ціна деривативу становить 4 790 358,11 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 177 717, 96 доларів США. Покупець зобов`язаний протягом 3-х банківських днів з дати підписання цього договору сплатити на користь продавця авансовий платіж в розмірі 3 688 978, 67 грн., що на момент укладення цього договору становить 140 044, 71 доларів США. Продавець зобов`язується передати покупцю дериватив протягом 3-х робочих днів з моменту здійснення покупцем повної оплати ціни деривативу та оплати інших платежів, передбачених цим договором відповідно до умов цього договору шляхом підписання акту прийому-передачі деривативу. Підтвердженням права покупця на дериватив є акт прийому-передачі деривативу.

27.11.2020 між позивачем та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» підписано акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94882-А від 18.02.2020.

18.02.2020 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Альянс Новобуд» на виконання форвардного контракту №94378-А від 11.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94880-А, а також на виконання форвардного контракту №94622-А від 13.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94882-А укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ на умовах, викладених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, зазначені у розділі 2 цього договору, у складі об`єкта будівництва та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ визначено, що під квартирою необхідно розуміти сукупність майнових прав, що дозволить в майбутньому оформити право власності на нерухоме майно в складі об`єкта будівництва за умовним номером 55, на 6 поверсі, кількість кімнат - 3, орієнтовною загальною площею 107,32 кв. м, об`єктом будівництва є житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ ціна майнових прав за цим договором становить 2 509 141,60 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 93 086, 89 доларів США; сторони домовилися, що на момент укладання цього договору еквівалент договірної вартості 1 кв. м та еквівалент ціни майнових прав, визначеної п. 3.1 цього договору, у доларах США, розраховується шляхом поділу загальної суми ціни майнових прав в гривнях на офіційний курс, встановлений на дату укладення даного договору; розмір кожного окремого платежу, що сплачується в рахунок сплати ціни майнових прав, розраховується на день оплати згідно з такою формулою: СР=СРіхК1 де: СР - поточний платіж ціни майнових прав в гривні, який підлягає оплаті згідно з графіком, станом на день, протягом якого покупець здійснює оплату - вказаної в національній валюті - гривні; СРі - сума платежу, яка вказана в доларах США в графіку платежів; К1 - офіційний курс на день оплати; = - математичний знак рівняння; х - математичний знак множення; сторони дійшли згоди що за цим договором допускається відстрочка оплати та її розстрочка і погодили графік чергових платежів (додаток № 2 до договору), при цьому сторони погодили, що покупець зобов`язаний протягом 5 банківських днів з дати набрання чинності договором сплатити на користь продавця авансовий платіж у розмірі 684 528, 80 грн., що за домовленістю сторін становить 27 367, 26 доларів США, подальша сплата ціни майнових прав здійснюється покупцем відповідно до умов цього договору та графіку платежів.

Судом встановлено, що на виконання п. 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ , 25.02.2020 позивачем було сплачено відповідачу 684 528, 80 грн., що підтверджується квитанцією №45640535 від 25.02.2020 на суму 684 528,80 грн., копія якої знаходиться в матеріалах справи та досліджена судом.

У подальшому позивач мала сплачувати кошти за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ за графіком, погодженим сторонами, враховуючи зміни, внесених у графік додатковою угодою № 1 від 24.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 1/3/55-ІЛ , та згідно з умовами договору.

Також судом встановлено, що в подальшому позивачем сплачувалися кошти на виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ : 25.02.2020 - 52 329, 42 грн. згідно з квитанцією №45641206, 27.03.2020 - 70 345 грн. згідно з квитанцією №48029487, 30.04.2020 - 68 815 грн. згідно з квитанцією №50670921, 28.05.2020 - 68 688 грн. згідно з квитанцією №52972618, 29.06.2020 - 67 925 грн. згідно з квитанцією №55610378, 28.07.2020 - 70 611 грн. згідно з квитанцією №58020271, 26.08.2020 - 69 803 грн. згідно з квитанцією №60545209, 27.10.2020 - 72 084 грн. згідно з квитанцією №66278626, 27.11.2020 -188 743 грн. згідно з квитанцією №69503912, 24.12.2020 - 71 872 грн. згідно з квитанцією №72535321, 23.01.2021 - 71 640 грн. згідно з квитанцією №75712655, 28.02.2021 - 71 105 грн. згідно з квитанцією №79965267, 25.03.2021 - 71 156 грн. згідно з квитанцією №83092704, 25.04.2021 - 71 410 грн. згідно з квитанцією №86863737, 25.05.2021 - 69 782 грн. згідно з квитанцією №90552816, 30.06.2021 - 69 244 грн. згідно з квитанцією №95164065, 01.08.2021 - 68 435 грн. згідно з квитанцією №99227487, 03.09.2021 - 68 750 грн. згідно з квитанцією №103522992, 24.09.2021 - 67 900 грн. згідно з квитанцією №106593259, 30.10.2021 - 67 000 грн. згідно з квитанцією №111831828, 25.11.2021 - 68 910 грн. згідно з квитанцією №115781456, 28.12.2021 - 69 400 грн. згідно з квитанцією №121278763, 07.02.2022 - 71 613 грн. згідно з квитанцією №127626954.

Факт сплати позивачем зазначених коштів підтверджується письмовими доказами (квитанціями) та сторонами по справі не заперечується.

Отже, станом на 07.02.2022 позивачем за договором договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ сплачено 2 378 673,98 грн.

Згідно з наданими відповідачем розрахунками залишок несплаченої ціни майнових прав за зазначеним договором складав 130 467,62 грн., що позивачем не заперечується.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП на умовах, викладених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на нежитлове приміщення, зазначені у розділі 2 цього договору, у складі об`єкта будівництва та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП визначено, що під нежитловим приміщенням необхідно розуміти сукупність майнових прав, що дозволить в майбутньому оформити право власності на нерухоме майно в складі об`єкта будівництва за умовним номером 109, на 1 поверсі, кількість приміщень 1, орієнтовною загальною площею 95,36 кв. м, об`єктом будівництва є житловий будинок АДРЕСА_2 (умовний номер) у складі багатофункціонального комплексу, що будується за будівельною адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП ціна майнових прав за цим договором становить 2 355 392,00 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 87 382,92 доларам США; сторони домовилися, що на момент укладання цього договору еквівалент договірної вартості 1 кв. м та еквівалент ціни майнових прав, визначеної п. 3.1 цього договору, у доларах США, розраховується шляхом поділу загальної суми ціни майнових прав в гривнях на офіційний курс, встановлений на дату укладення даного договору; розмір кожного окремого платежу, що сплачується в рахунок сплати ціни майнових прав, розраховується на день оплати згідно з такою формулою: СР=СРіхК1 де: СР - поточний платіж ціни майнових прав в гривні, який підлягає оплаті згідно з графіком, станом на день, протягом якого покупець здійснює оплату - вказаної в національній валюті - гривні; СРі - сума платежу, яка вказана в доларах США в графіку платежів; К1 - офіційний курс на день оплати; = - математичний знак рівняння; х - математичний знак множення; сторони дійшли згоди що за цим договором допускається відстрочка оплати та її розстрочка і погодили графік чергових платежів (додаток № 2 до договору), при цьому сторони погодили, що покупець зобов`язаний протягом 3 банківських днів з дати набрання чинності договором сплатити на користь продавця авансовий платіж у розмірі 16 779,66 грн., що за домовленістю сторін становить 622,51 доларів США, подальша сплата ціни майнових прав здійснюється покупцем відповідно до умов цього договору та графіку платежів.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на виконання п.3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП нею було сплачено відповідачу 16 779,66 грн.

Вказана обставина відповідачем не заперечувалася.

У подальшому позивач повинна була сплачувати кошти за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП за графіком, що був погоджений сторонами, враховуючи зміни, які були внесені в графік додатковою угодою №1 від 18.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, і згідно з умовами договору.

Судом встановлено, що в подальшому позивачем сплачувалися кошти на виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП: 27.11.2020 - 180 000 грн. згідно з квитанцією №69505951, 11.12.2020 - 50 000 грн. згідно з квитанцією №71003366, 24.12.2020 - 136 200 грн. згідно з квитанцією №72534968, 24.12.2020 -23 000 грн. згідно з квитанцією №72536266, 23.01.2021 -135 760 грн. згідно з квитанцією №75712728, 28.02.2021 - 134 747 грн. згідно з квитанцією №79965219, 25.03.2021 - 134 845 грн. згідно з квитанцією №83092777, 25.04.2021 - 135 325 грн. згідно з квитанцією №86863719, 25.05.2021 - 132 241 грн. згідно з квитанцією №90552882, 30.06.2021 - 131 276 грн. згідно з квитанцією №95164013, 01.08.2021 - 129 685 грн. згідно з квитанцією №99227401, 03.09.2021 - 130 500 грн. згідно з квитанцією №103523116, 24.09.2021 - 128 800 грн. згідно з квитанцією №106593236, 30.10.2021 - 127 000 грн. згідно з квитанцією №111831950, 25.11.2021 - 129 830 грн. згідно з квитанцією №115781525, 28.12.2021 - 131 500 грн. згідно з квитанцією №121278685, 07.02.2022 - 135 711 грн. згідно з квитанцією №127626413.

Отже, відповідно до наданих позивачем і досліджених судом письмових доказів - зазначених вище квитанцій, станом на 07.02.2022 позивачем за договором договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП сплачено 2 106 420 грн.

Згідно з наведеного відповідачем розрахунку залишок несплаченої ціни майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП становив 397 532,13 грн., що також не заперечується позивачем.

Таким чином, на підставі досліджених доказам, суд доходить висновку, що станом на 07.02.2022 залишок несплаченої ціни майнових справ за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ становив 130 467,62 грн., а за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП - 397 532,13 грн.

Згідно з додатком №2 від 24.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ , в якому сторони узгодили графік сплати коштів за договором, позивачу залишалося сплатити два платежі - 28.02.2022 та 30.03.2022.

Відповідно до додатку №2 від 18.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, в якому сторони узгодили графік сплати коштів за договором, позивачу також залишалося сплатити два платежі - 28.02.2022 та 30.03.2022.

З початком повномасштабної військової агресії російської федерації проти України позивач припинила сплачувати кошти за договорами, що не заперечується сторонами по справі, та 28.02.2022 і 30.03.2022 позивачем не здійснено оплату передбачених у договорах купівлі-продажу майнових прав платежів.

Доказом подання заяви про тимчасовий захист для переміщених осіб, що виданий ОСОБА_1 07.06.2022, підтверджуються доводи позивача про переміщення з України до Іспанії.

Квитанцією АТ «Укрпошта», описом вкладення у цінний лист та накладною від 06.07.2022 підтверджується направлення відповідачем на адресу позивача листа №472 від 06.07.2022 - претензії, у якій відповідач закликає позивача належним чином виконувати свої зобов`язання за договорами.

Квитанцією АТ «Укрпошта», описом вкладення у цінний лист та накладною від 08.08.2022 підтверджується направлення відповідачем на адресу позивача ОСОБА_1 листа №694 від 08.08.2022.

У судовому засіданні представники позивача заперечували факт отримання позивачем зазначених претензій, оскільки позивач на той час знаходилася за межами України та фізично не могла отримувати кореспонденцію.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження отримання позивачем направлених йому претензій.

Доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що 26.10.2022 відповідачем складено повідомлення за вих. №1116 про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 та повідомлення за вих. №1117 про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ від 28.02.2020, в яких відповідач повідомляв про дострокове розірвання зазначених договорів, оскільки станом на 16.10.2022 покупець більш ніж на 35 календарних днів затримував оплати за цими договорами.

У вказаних повідомленнях, відповідно, зазначено: «повідомляємо про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 після спливу 10 (десяти) календарних днів з дати повідомлення про припинення цього договору»; «повідомляємо про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ від 18.02.2020 після спливу 10 (десяти) календарних днів з дати повідомлення про припинення цього договору».

Судом встановлено, що зазначені вище повідомлення про дострокове розірвання договорів направлені відповідачем на адресу позивача 27.10.2022 згідно з квитанцією АТ «Укрпошта», опису вкладення у цінний лист та накладної від 27.10.2022, трекінг номери відправлень 408 та 394.

Позивач у позовній заяві та представники позивача в судовому засіданні заперечили факт отримання позивачем зазначених цінних листів з повідомленнями про дострокове розірвання договорів.

Згідно з дослідженими судом роздруківками з офіційного сайту Укрпошта щодо відстеження поштових відправлень за трекінг номерами 408 та 394 зазначені поштові відправлення позивачем отримані не були та були повернені за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання 12.11.2022 та 11.11.2022 відповідно.

Також судом встановлено, що згідно з квитанцією №192364993 від 23.02.2023 позивачем було сплачено на користь відповідача за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП грошові кошти в сумі 398 000 грн., тобто позивачем здійснено оплату в сумі, що дорівнює залишку несплаченої ціни майнових прав за цим договором.

Відповідно до квитанції №192365244 від 23.02.2023 позивачем було сплачено на користь відповідача за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ грошові кошти в сумі 131 000 грн., тобто позивачем здійснено оплату в сумі, що дорівнює залишку несплаченої ціни майнових прав за цим договором.

Зазначеними письмовими доказами підтверджується сплата позивачем ціни майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП та за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ .

Матеріали справи не містять доказів того, що на момент здійснення останніх платежів за договорами позивач була фактично повідомлена про розірвання договорів відповідачем в односторонньому порядку.

Натомість з досліджених судом письмових доказів вбачається, що представником позивача зазначені повідомлення за вих. №№ 1116, 1117 від 26.10.2022 про дострокове розірвання договорів були отримані з відповіддю відповідача від 22.03.2023 на адвокатський запит.

Судом також встановлено, що 24.02.2023 на телефон позивача від ANBUD надійшло два повідомлення наступного змісту: «23.02.2023 р. за договором № ІЛ-109-НП зараховано платіж в розмірі 398000 грн.; 23.02.2023 р. за договором № 1/3/55-ІЛ зараховано платіж в розмірі 131000 грн.», що підтверджується роздруківкою скріншоту з телефону позивача, дослідженою судом та не заперечується сторонами по справі.

Судом також встановлено, що 28.02.2023 на рахунок позивача були повернуті грошові кошти, які позивач 23.02.2023 сплатила відповідачу на виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП.

Факт повернення зазначених платежів позивачу підтверджений представником відповідача, яка пояснила такі дії тим, що відповідач вважає розірваними договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП.

Даючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою ст. 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч. 2 ст. 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями ст. 615 ЦК України установлено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених положень законодавства розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього.

Якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору у односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядку його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.

Даючи оцінку доводам позивача щодо необхідності під вирішення цього спору враховувати факт настання форс-мажору, суд зазначає наступне.

Статтею 617 ЦК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч. 1 ст. 617 ЦК України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Торгово-промислова палата України засвідчує, зокрема, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Згідно із ч.1 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні в Україні» ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

Водночас, сертифікат ТПП не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставин форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України президент України видав Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», статуту ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Цей лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без встановлення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Отже, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання.

У пункті п. 8.1 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП сторони визначили, що дія обставин непереборної сили, що виникли після підписання договору й перешкоджають належному виконанню сторонами своїх зобов`язань повністю або частково, звільняє сторони від відповідальності за невиконання й/або неналежне виконання ними відповідних зобов`язань за договором до моменту ліквідації наслідків таких обставин. Обставинами непереборної сили за змістом договору є надзвичайні обставини, настання яких не можна було передбачити в момент укладення договору, дія яких не залежить від волі сторін, а також дія наслідків яких при виконанні сторонами своїх зобов`язань за договором неможливо уникнути навіть у випадку прикладення сторонами максимальних зусиль. Обставинами непереборної сили можуть бути, зокрема, воєнні дії.

Сторона, яка не може виконати свої зобов`язання за цими договорами, повинна без зволікань письмово оповістити іншу сторону при настанні таких обставин, їх характер й можливу тривалість з наданням документів, що підтверджують їх дію в розумний строк. Неповідомлення про настання обставин непереборної сили у строк 10 днів з часу їх виникнення не позбавляє сторону, відносно якої вони діють, права посилатися на них як на підставу звільнення її від відповідальності. Якщо дія обставин непереборної сили продовжується понад трьох місяців з дня їх настання, то кожна зі сторін уповноважена вимагати припинення договору.

Водночас, з фактичних обставин справи судом встановлено, що відповідач застосував порядок припинення договірних зобов`язань, визначений у п. 4.2, а не у п. 8.1 зазначених договорів.

У судовому засіданні представники позивача пояснили, що на зазначені обставини позивач посилається як на доказ своєї добропорядності та підтвердження того, що прострочення виконання зобов`язання, яке припало на час початку повномасштабної агресії російської федерації проти України, сталося не через її небажання належним чином виконувати свої зобов`язання за договорами, а через незалежні від її волі обставини надзвичайного характеру.

Пунктом 4.2 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ визначено, що сторони можуть достроково припинити дію цього договору з нижче наведених підстав за умови попереднього письмового повідомлення про таке іншу сторону за 10 (десять) календарних днів, при цьому договір вважається розірваним за згодою сторін після спливу строку, зазначеного у відповідному повідомленні. Продавець може припинити дію цього договору, зокрема, якщо покупець більш ніж на 35 (тридцять п`ять) календарних днів підряд затримував виконання будь-якого грошового зобов`язання за цим договором.

Відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ , належним доказом повідомлення про припинення цього договору (дострокове розірвання) є поштова квитанція про відправлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист.

Аналогічні положення містяться в п.п. 4.2, 4.3 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП.

Отже, у зазначених пунктах договорів сторони визначили право відповідача на їх дострокове розірвання за умови, якщо покупець більш ніж на 35 календарних днів підряд затримував виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, а також визначили порядок реалізації цього права відповідачем, що полягає у направлені письмового повідомлення позивачу, та визначили моментом розірвання договорів - сплив строку, зазначеного у відповідному повідомленні.

На підставі аналізу умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ від 28.02.2020 та договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 суд доходить висновку про те, що сторони пов`язали настання юридичного факту розірвання договору в односторонньому порядку із наявністю сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): затримка позивачем оплати за цими договорами більш ніж на 35 календарних днів, направлення письмового повідомлення позивачу про розірвання договору, сплив строку, визначеного у відповідному повідомленні.

У повідомленнях відповідач зазначив про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 та договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ від 18.02.2020 після спливу 10 (десяти) календарних днів з дати повідомлення про припинення цього договору.

При цьому позивач вважає, що за умовами договорів та змістом повідомлень, на які посилається відповідач, момент дострокового розірвання договорів визначається як сплив 10 календарних днів з дати фактичного повідомлення позивача про припинення договорів, що не є тотожним направленню повідомлень позивачу, а передбачає сприйняття нею як стороною договору інформації про розірвання договору в односторонньому порядку та строк такого розірвання, а отже, відправка повідомлень не може породжувати правові наслідки; встановлення у договорі умов про документи, що підтверджують дотримання відповідачем порядку повідомлення про дострокове розірвання договору у вигляді поштової квитанції про відправлення такого повідомлення та опису вкладення у цінний лист, не перетворює факт відправлення повідомлення про дострокове розірвання договорів на факт повідомлення сторони договору про дострокове розірвання договору. У даному випадку не відбулося повідомлення позивача як сторони договору, що виключає правові наслідки, а саме розірвання договорів між сторонами, що мало відбутися.

Натомість, відповідач вважає, що за умовами укладених договорів належним доказом повідомлення про припинення договору (дострокове розірвання) є поштова квитанція про відправлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист, окрім того, згідно зі ст. 9 договорів у випадку якщо упродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту коли відповідне поштове повідомлення потрапило на поштове відділення за адресою сторони - одержувача, вказаною у договорі і ця сторона з будь-яких причин не отримала повідомлення, вважається, що ця сторона отримала повідомлення на 5 (п`ятий) календарний день знаходження повідомлення на поштовому відділенні за адресою сторони - одержувача. Отже, представник відповідача вважає, що умовами договорів чітко визначено момент їх розірвання, а саме - після спливу 10 (десять) календарних днів з моменту письмового повідомлення сторони про таке розірвання, при цьому належними доказами повідомлення є поштова квитанція про відправлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист. Оскільки на поштових квитанціях про відправлення повідомлень та описах вкладення у цінний лист вказана дата - 27.10.2022, то відповідно до п. 4.2, 4.3 договорів вони є розірваними з 06.11.2022, тобто після спливу 10 календарних днів з дати, вказаної на поштовій квитанції та описі вкладення у цінний лист.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що сторони по-різному тлумачать умови договорів щодо належного повідомлення позивача про розірвання договорів, а також щодо моменту, з якого в такому випадку договори вважатимуться розірваними, зокрема, по-різному визначають зміст терміну «повідомлення про припинення договору», яке позивач сприймає як фактичне доведення до нього інформації про розірвання договорів, а відповідач - як документ, в якому зазначається про розірвання договору, прийнятий поштовим відділенням для відправки позивачу.

У постанові Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 559/2850/20 зазначено, що при застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.02.2018 у справі №753/11000/14-ц зазначено, що: «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Особа, яка включила ту чи іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується, зокрема, в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову. Зазначене правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), а й щодо умов, які хоч і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).»

Подібні висновки викладені у постанова Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №607/11746/17, від 18.05.2022 у справі №613/1436/17.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що текст договорів купівлі-продажу майнових прав і повідомлень про їх розірвання складений відповідачем, а отже, суд доходить висновку, що саме відповідач має нести ризик, пов`язаний з неясністю викладених у них умов.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Так, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав позивачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Європейський суд з прав людини зазначав, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення від 06.12.2007 у справі «Воловік проти України», заява №15123/03, пункт 45).

Здійснюючи тлумачення спірних положень договорів купівлі-продажу майнових прав щодо порядку та моменту їх розірвання, суд виходить з наступного.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що визначено ч. 1 ст. 1 ЦК України.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №357/15284/18, тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Важливо наголосити, що принцип (загальна засада) є стандартом, якого потрібно дотримуватись, тому що це вимога справедливості, чесної ділової практики, моралі.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанова Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 303/2983/19).

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом наведених положень закону одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення договірних правовідносин.

Розірвання договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього.

Відповідно до ст. 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту застосовується з ініціативи кредитора у відповідь на порушення боржником договору, спрямований на захист прав кредитора та позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Водночас ч. 2 ст. 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Добросовісність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові від 02.11.2022 у справі №146/1094/21 Верховним Судом зроблено такий правовий висновок: «До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 357/15284/18).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №357/15284/18 та постанова Верховного Суду від 24.05.2023 у справі №756/420/17).

Тлумачення частини третьої статті 202 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови або відсутність таких, чи коли одна із сторін набуває право на односторонню відмову; одностороння відмова від договору оренди, як вид одностороннього правочину, розрахована на сприйняття саме іншою стороною договору оренди. Це зумовлено тим, що якщо існують підстави для односторонньої відмови або вона не залежить від певних підстав, то для орендаря вчинення такої відмови породжує істотні правові наслідки у вигляді розірвання договору. Тому в разі якщо орендодавець має право на односторонню відмову від договору оренди землі і вчиняє такий односторонній правочин, оскільки відмова від договору має бути адресована та сприйнята орендарем, то про нього слід повідомити саме орендаря, а не державного реєстратора».

Аналогічний висновок про те, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами, викладений у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 357/15284/18.

У постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №727/898/19 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 756/420/17 сформульовано такий правовий висновок: «тлумачення ст. 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що: сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору; у випадку якщо сторони не встановили момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням, що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути момент одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору».

Враховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду та застосовуючи їх до встановлених у цій справи фактичних обставин, суд доходить висновку, що лише саме направлення відповідачем повідомлення про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ № 1117 від 26.10.2022 та повідомлення про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП № 1116 від 26.10.2022 без їх реального отримання та сприйняття позивачем не створило для сторін цих договорів правових наслідків у вигляді припинення зазначених договорів з огляду на відсутність цього елементу юридичного складу.

Застосування засад добросовісності, розумності та справедливості дозволяє зробити висновок, що обрахування 10-денного строку, зі спливом якого відповідач мав намір розірвати договір, з моменту відправки повідомлення, а не його отримання, всупереч меті направлення відповідного повідомлення, а саме донесення до іншої сторони відповідної інформації, буде недобросовісним, нерозумним та несправедливим, оскільки повідомлення про відмову від договору як односторонній правочин, є таким, що розраховане на його сприйняття іншою стороною договору.

Враховуючи викладене, у даному випадку, з огляду на зміст договірних умов про реалізацію відповідачем права на одностороннє розірвання договору та змісту повідомлення відповідача, що встановлювало моментом розірвання договору як сплив 10 днів після повідомлення, відповідач як за умовами договорів, так і за умовами, що він вказав у повідомленнях, мав повідомити позивача про розірвання договору за 10 днів до моменту одностороннього розірвання договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно з ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, на переконання суду, визначені сторонами у договорах купівлі-продажу майнових прав умови розірвання договору в односторонньому порядку, а також встановлений відповідачем у повідомленнях про дострокове розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 та на квартиру №1/3/55-ІЛ від 18.02.2020 строк, зі спливом якого вони є розірваними, свідчать про те, що припинення договірних відносин у разі розірвання цих договорів у порядку, передбаченому пунктом 4.2, обумовлено наявності таких умов: наявність невиконання грошового зобов`язання впродовж певного строку (більш ніж 35 календарних днів), повідомлення позивача про розірвання договору, сплив 10 днів з такого повідомлення. Настання таких умов у сукупності утворюють той юридичний склад, з якими сторони пов`язали такий юридичний наслідок, як розірвання відповідних договорів. Тому, відсутність хоча б однієї з зазначених умов не може призводити до відповідного правового наслідку у вигляді припинення договірних зобов`язань між сторонами.

Моментом розірвання договорів є сплив 10-денного строку з моменту фактичного повідомлення позивача про розірвання договорів відповідачем в односторонньому порядку. Тобто без повідомлення іншої сторони, під яким необхідно розуміти як відправку повідомлення про дострокове розірвання договору, так і сприйняття стороною такого повідомлення про відмову від договору, розірвання договору фактично не відбувається.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, направлення відповідачем повідомлень за вих. №№ 1116, 1117 від 26.10.2022, що не були отримані позивачем, не породило правових наслідків для сторін таких договорів у вигляді припинення договірних зобов`язань.

Як було встановлено судом, позивачем 23.02.2023 перераховано відповідачу за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП грошові кошти в сумі 398 000 грн. та за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ - 131 000 грн., тобто позивачем було в повному обсязі сплачено заборгованість за цими договорами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

З огляду на це, суд доходить висновку про неправомірність дій відповідача з повернення коштів, сплачених позивачем відповідно до квитанцій №№ 192364993, 192365244 від 23.02.2023 за договорами купівлі-продажу майнових прав.

Враховуючи вище викладене та те, що на момент фактичного повідомлення позивача (22.03.2023) про рішення відповідача про односторонню відмову від договорів позивачем на користь відповідача були перераховані кошти на погашення наявної заборгованості за договорами, проте відповідач відмовився від їх зарахування в погашення заборгованості за договорами, допустивши прострочення виконання свого договірного обов`язку приймати оплату за договорами від позивача, суд доходить до висновку, що підстав для розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП в односторонньому порядку станом на 22.03.2023 у відповідача не було.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо дострокового розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ- 109-НП підлягають задоволенню.

Дійшовши висновку про протиправність дій відповідача щодо дострокового розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП та про чинність зазначених договорів, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо неможливості зарахування коштів, які позивач має сплатити за договорами купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, як оплату ціни відповідних майнових прав.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт, зокрема, має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Вказаною статтею визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень зазначеної Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Тобто особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №199/8324/19 зроблено висновок, що суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Суд дійшов висновку, що дії відповідача, пов`язані з розірванням договорів у односторонньому порядку, вчинені з порушенням умов договорів, укладених між сторонами, та норм чинного законодавства, порушують права позивача, перешкоджаючи йому виконати належним чином договірні зобов`язання за діючими договорами.

Оскільки одностороннє розірвання договору є таким, що не відбулося, тому що не відбулося повідомлення позивача про нього, а отже, момент розірвання договору не настав, а позивач виконала свої грошові зобов`язання, суд доходить висновку, що відповідач не мав права на вчинення подальших дій, спрямованих на одностороннє розірвання договорів, а також не має підстав відмовлятися від прийняття належного виконання позивачем договірних зобов`язань, а повернувши сплачені позивачем кошти на виконання договірних зобов`язань, вдався до порушення своїх договірних зобов`язань.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту, ефективний в умовах відмови відповідача від прийняття коштів на виконання укладених між сторонами договорів, шляхом пред`явлення вимоги щодо зобов`язання відповідача виконати зобов`язання в натурі, тобто прийняти платежі за договорами від позивача.

Застосування зазначеного способу захисту відповідає ч. 2 ст. 16 ЦК України, що передбачає примусове виконання обов`язку в натурі, вжиття якого, на переконання суду, забезпечить відновлення прав особи, яка заявляє такі вимоги.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що право позивача ОСОБА_1 , за захистом якого вона звернулася до суду, є порушеним, а її позовні вимоги до ТОВ «Альянс Новобуд» є обґрунтованими та доведеними.

Разом з тим, в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виконати зобов`язання в натурі, тобто прийняти платежі за договорами від позивача, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, визначивши такі суми, які підлягаю прийняттю відповідачем від позивача: за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ - в сумі 130 467, 62 грн., та за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП - в сумі 397 532,13 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Альянс Новобуд» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 4831,20 грн., розмір та сплата яких підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями №13121 від 04.04.2023 (за подання позовної заяви) та №13176 від 04.04.2023 (за подання заяви про забезпечення позову).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 23, 81, 89, 141, 258, 259, 263-268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання виконати зобов`язання задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» щодо дострокового розірвання в односторонньому порядку договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ , укладеного з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» щодо дострокового розірвання в односторонньому порядку договору купівлі - продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, укладеного з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 130 467 (сто тридцять тисяч чотириста сорок сім) гривень 62 копійки та зарахувати їх в якості сплати вартості ціни майнових прав за договором купівлі - продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ , укладеним з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 397 532 (триста дев`яносто сім тисяч п`ятсот тридцять дві) гривні 13 копійок та зарахувати їх в якості сплати вартості ціни майнових прав за договором купівлі - продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, укладеним з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4831,20 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять одна гривня двадцять копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін по справі:

- позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд», місцезнаходження: 07400, Київська область, м. Бровари, бул. Незалежності, буд. 14, оф. 205, .

Повний текст рішення складено 20.07.2023.

Суддя О. О. Ковбасюк