КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2023 року

справа № 761/4501/21

провадження № 22-ц/824/3717/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Яницькій О.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Друга Київська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синьовид Ірина Олексіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Друга Київська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синьовид Ірина Олексіївна про визнання договору іпотеки недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного

06.07.2012, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю., та витребування у ОСОБА_6 частки спірної квартири і повернення її у власність ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що з 2007 року він є власником частини квартири АДРЕСА_2 . 06.02.2018 під час внесення інформації щодо права власності на вказану частку квартири він дізнався, що право власності на всю спірну квартиру належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 07.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., за реєстровим №453.

Після звернення до Шевченківського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення він дізнався, що 06.07.2012 р. невідомою особою від імені державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Костенка Л.Ю. був посвідчений договір дарування належної йому частки квартири, укладений від його імені з ОСОБА_2 07.07.2017 останній відчужив вказану квартиру в цілому громадянину ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., за реєстровим №453, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після цього, 28.03.2018, був укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., за реєстровим №238, а також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 01.06.2021 було укладено договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., за реєстровим №287, та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

В цей же день, 01.06.2021, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., зареєстрований за №290, та внесено запис щодо іпотеки квартири до Державного реєстру іпотек.

Позивач стверджував, що 06.07.2012 він не укладав договір дарування належної йому частки квартири, не підписував його, нікому не доручав його підписувати від його імені та не мав наміру дарувати. Даний договір дарування не посвідчувався державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю., не реєструвався в реєстрі.

За викладених обставин вважав договір дарування належної йому частки квартири неукладеним, а відтак таким, що не створює юридичних наслідків та не припиняє його право власності на належну йому частку квартири, а тому заявив віндикаційний позов і зазначив на те, що є всі правові підстави для витребування спірної частки нерухомості.

В свою чергу, договір іпотеки від 01.06.2021 є недійсним, оскільки укладений, в тому числі, на належну йому частку в даній квартирі без його на те згоди та без виділення його частки в натурі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано від ОСОБА_3 частку квартири АДРЕСА_2 та повернути її у власність ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 01.06.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною, зареєстрований в реєстрі за №290; скасувати в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку №42261774 від 01.06.2021 на квартиру АДРЕСА_2 , внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:58483899 від 01.06.2021, та скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №42259555 від 01.06.2021 на квартиру АДРЕСА_2 , внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною на підставі рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 58481138 від 01.06.2021.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12301 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського району м. Києва від 17.12.2021 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 01.06.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в цій частині постановити нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що він є добросовісним набувачем квартири. Факт добросовісності набуття права власності на квартиру позивач не оспорює. Доводи позивача про те, що він не підписував договір дарування 50/100 частин квартири ґрунтуються лише на поясненнях. Позивачем не заявлялась клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Крім того, зазначає, що інформацію про порушення свого цивільного права позивач міг дізнатись раніше, аніж в лютому 2018 року, оскільки спірної квартири вибула із власності останнього ще у 2012 році.

Вважає, що у суду були відсутні правові підстави витребовувати у ОСОБА_3 спірне нерухоме майно.

Також зазначає, що при укладенні договору іпотеки відповідачі діяли відповідно до своєї внутрішньої волі, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та підстави, встановлені ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсним правочину були відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що на момент укладення іпотечного договору від 01.06.2021 року єдиним законним власником предмету іпотеки - а саме спірної квартири , згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був ОСОБА_3 . Зазначає, що іпотечний договір було укладено зі спливом 3,5 років після того як ОСОБА_1 дізнався щодо позбавлення права власності на квартиру та своєю поведінкою висловив байдужість до незаконного вибуття майна.

Також посилається на відсутність в судовому рішенні обґрунтування щодо задоволення позовних вимог про скасування в Державному реєстрі іпотек запису про іпотеку та запису про обтяження від 01.06.2021 року.

У відзиві представник позивача просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що 06.02.2018 року дізнався у державного нотаріуса, що частка квартири була протиправно відчужена ОСОБА_2 . До суду позивач звернувся 04.02.2021 року, тобто в межах строку позовної давності. Вказує, що з відповіді держнотконтори вбачається, що договір дарування від 2012 року, за яким було відчужено частку квартири зареєстрований тільки у 2017 році. Вважає необґрунтованим посилання на правовий висновок Верховного Суду, викладеного в постанові від 11.11.2019 року у справі №756/15538/15-ц згідно з яким витребування майна від добросовісного набувача не припиняє основного зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки, оскільки позивач обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання недійсним договору іпотеки, який не суперечить закону.

У відзиві представник позивача просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що у постанові ВП ВС у справі №372/504/17від 21 листопада 2018 року зроблено висновок про те, що закон не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору, тому обрав вірний спосіб захисту. Вважає некоректним посилання апелянта на постанову ВС від 16.05.2018 року, оскільки в діючому законодавстві не передбачено посилання на доброчесного іпотекодержателя. На думку представника позивача, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник проти задоволення апеляційних скарг заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна частина квартири вибула з володіння поза волею її законного власника ОСОБА_1 , оскільки була відчужена у незаконний спосіб особою, яка не мала права його відчужувати. Витребування у добросовісного набувача ОСОБА_3 1/2 вказаної квартири та повернення її у власність ОСОБА_1 відповідає речово-правовому характеру індикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору іпотеки, суд виходив з того, що в порушення ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» квартира була передана в заставу без згоди її законного власника ОСОБА_1 . При зверненні до суду позивачем дотримано строк позовної давності у три роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07.04.2017 між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за №453. Відповідно до п.1.2. даного договору відчужувана частина квартири належала ОСОБА_7 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 14.09.1995 згідно із розпорядженням (наказом) від 14.09.1995 №8801, та зареєстрована в Бюро технічної інвентаризації міста Києва на праві приватної спільної часткової власності 05.09.1996 і записана у реєстрову книгу за №2791/7701. Реєстрація права власності на відчужувану частину квартири проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.04.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 391; номер запису про право власності: 19879183. Також частина квартири належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування 50/100 частин квартири, посвідченого Костенко Л.Ю., державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори 06.07.2012 за №11-587. Реєстрація права власності на відчужувану частину квартири проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.04.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:391; номер запису про право власності: 19879289.

28.03.2018 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №238.

01.06.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу вказаної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., зареєстрований в реєстрі за №287.

В цей же день, 01.06.2021, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір. Пунктом 1.1. цього договору передбачено, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошей, посвідченого Синьовид І.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 01.06.2021 за реєстровим №287, нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_2 . Іпотека відповідно до цього договору забезпечує повне виконання грошових зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 01.06.2021, укладеним між ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. за реєстровим №289.

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. на виконання ухвали суду від 17.12.2021 щодо витребування відповідних документів було направлено належним чином посвідчену копію договору дарування 50/100 частини даної квартири від 06.07.2012, сторонами якого є ОСОБА_1 , як дарувальник - з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як обдаровуваний - з другої сторони. Як вбачається з даного договору, він був посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю.

Разом з тим, в матеріалах даної справи містяться листи Другої київської державної нотаріальної контори за вих. №129/01-16 від 17.03.2021 та №5304/01-16 від 30.12.2021, направленими на адресу позивача та Шевченківського районного суду міста Києва, відповідно до яких повідомлялося, що договір дарування спірної, 50/100 частини, квартири від 06.07.2012 державним нотаріусом Костенко Л.Ю. не посвідчувався; останній не використовував печатку нотаріуса для посвідчення згаданого договору, реєстрацію цього правочину у реєстрі за №11-587 не проводив. При цьому було зазначено, що в реєстрі за №11-587 в 2012 році була зареєстрована інша нотаріальна дія, яка не стосується даної квартири.

Дані обставини підтверджуються також витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0001458, з якого вбачається, що 08.02.2018 до даного реєстру були внесені відомості, у порядку ст.214 КПК України, на підставі заяви ОСОБА_1 від 07.02.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК, України, у зв`язку з тим, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа майном частини квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Право власності на спірну частину (50/100) квартири АДРЕСА_2 позивач набув на підставі договору дарування від 17.07.2007, укладеного з ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №2897.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що істотні умови договору дарування від 06.07.2012 позивач не погоджував, не підписував, не уповноважував на це інших осіб, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення даного правочину.

Отже, відповідає обставинам спсрави висновок суду про те, що спірна частина квартири вибула з володіння поза волею її законного власника - ОСОБА_1 , оскільки була відчужена у незаконний спосіб особою, яка не мала права його відчужувати .

Обґрунтованим є посилання суду на постанову від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), де Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

На підставі наведеного, вірним є висновок суду про те, що договір дарування від 06.07. 2012 року є неукладеним, та таким, що не створює жодних юридичних наслідків і не припиняє право власності позивача на частину кв. АДРЕСА_2 .

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3089/19 (провадження № 61-16519св21).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, тому суд дійшов вірно вважав за необхідне витребувати від останнього частку зазначеної вище квартири та повернути її у власність ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст. 578 ЦКУ майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу за згодою усіх співвласників, а згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передано в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Оскільки спірний договір був укладений без нотаріальної згоди усіх співвласників, відтак висновок суду визнання його недійсним відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у застосуванні строку позовної давності з огляду на те, що ОСОБА_1 06.02.2018 дізнався від нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковтюк А.І. про те, що вищевказана квартира на праві власності належить ОСОБА_5 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер документа 112982852. У зв`язку з чим, на наступний день звернувся з заявою у порядку ст.214 КПК України до правоохоронних органів.

До суду позивач звернувся з позовом 04.02.2021, тобто в межах строку позовної давності у три роки.

Помилковими є доводи апелянта про те, що вимоги про визнання договору іпотеки недійсними та скасування реєстраційних записів не можуть бути задоволені з огляду на правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 11.11.2019 року у справі 756/15538/15, згідно якого судам слід враховувати, що витребування майна від добросовісного набувача не припиняє основного зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки. Вимоги про припинення іпотеки, внаслідок витребування майна позивачем не заявлено, натомість позовна вимога про визнання договору недійсним договору іпотеки не суперечить закону та узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 згідно з яким закон не ставить питання оскарження договору іпотеки в залежність від добросовісності сторін договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України визначено повноваження суду, зокрема, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційною скаргою ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді