Номер провадження: 22-ц/813/5826/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалова В.А., Карташов О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року , ухвалене у складі судді Свяченої Ю.Б. у приміщенні того ж суду,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач та відповідач 25 вересня 2011 року уклали між собою шлюб, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1466. 08 грудня 2017 року шлюб між сторонами будо розірвано , про що Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було складено відповідний актовий запис № 308. В період перебування сторін у шлюбі, 31 травня 2014 року позивач набула у власність транспортний засіб-легковий автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 об`єм двигуна 1762 куб.см. Транспортним засобом постійно користувався виключно відповідач у своїх власних цілях та в цілях сім`ї. Користування відповідачем транспортним засобом позивача було засноване на усній домовленості між сторонами. Дана домовленість продовжила свою дію й після розірвання шлюбу. Про необхідність повернення транспортного засобу в майбутньому відповідачеві було достеменно відомо.

Позивач збільшила свої позовні вимоги, які в кінцевій редакції виглядають наступним чином: -визнати майно - легковий автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 об`єм двигуна 1762 куб.см., особистою приватною власністю позивача - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ); -витребувати від ОСОБА_2 ( який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) майно - транспортний засіб легковий автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 об`єм двигуна 1762 куб.см. та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , яке видане 16 червня 2016 року. -стягнути з ОСОБА_2 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати які складаються з сплаченого судового збору в сумі 975,72 грн (дев`ятсот сімдесят п`ять гривень сімдесят дві копійки).

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Визнано майно - легковий автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1762 куб.см., особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майно - транспортний засіб легковий автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1762 куб.см. та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , яке видане 16 червня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 975 гривень 72 копійки.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду, судом були досліджені наступні докази: - відповідь РСЦ ГСЦ МВС України в Одеській області від 13 грудня 2021 року № 31/15 499аз, з якої вбачається що власником автомобіля зареєстрована саме позивач; - роздруківки з месенджеру, які містять фрагмент листування позивача з абонентом «ЕВГЕНИЙ КУЛАГИН», з яких вбачається що позивач наполягає на поверненні їй її майна, а відповідач відмовляється повернути майно; - довідка з місця роботи КНП «Стоматологічна поліклініка № 3» ОМР, відповідно до якої з 10 вересня 2007 року позивач обіймає посаду лікаря стоматолога терапевта ; - пояснення Позивачки про неповажність причин неявки Відповідача у судові засідання. Дослідивши наведені докази, суд дійшов висновку що вони є належними та допустимими, а тому враховує їх при вирішенні справи. З боку відповідача жодних доказів, які б спростовували твердження та позицію позивача надано не було.

Рух провадження у справі в суді першої інстанції

14 грудня 2022 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено оскаржуване заочне рішення.

02 лютого 2023 року ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення.

10 березня 2023 року від представника позивача надійшла заява про відмову в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

22 березня 2023 року Приморським районним судом винесно ухвалу про залишення без задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 14 грудня 2022 року ухваленого тим же судом.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що в судовому рішенні зазначено, що у зв?язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомлення про поважність причин неявки в судове засідання, ненадання відповідачем відзиву на позов, суд ухвалив слухати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Однак, зазначене твердження не відповідаю дійсності. Жодних листів, судових повісток, копій позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог я від суду та позивача не отримував, окрім однієї єдиної повістки, яку я отримав від кур?єра 27.11.2022 року про що мається відмітка в матеріалах справи. Особливо важливі обставини, які вказують на факт, що відповідач не сповіщався належним чином: в матеріалах справи не містяться зворотні повідомлення про те, що відповідач сповіщений належним чином та не з`явився до суду 16.02.22, 21.03.2022, 14.04.2022, 31.05.2022, 20.07.2022, 23.08.2022, 12.10.2022 року, 24.11.2022. В усіх випадках відповідач дізнавався про дату суду переглядаючи офіційний сайт, на якому не завжди була вказана дата судових засідань у зв?язку з чим відповідач не постійно подавав на електрону адресу заяви про відкладення розгляду справи, а коли направляв відповідні заяви( чотири рази), то судом розгляд справи відкладався з поважності зазначених в заяві причин. 27.11.2022 року відповідач був вперше належним чином повідомлений судовою повісткою за місцем свого мешкання та повідомив суд про неможливість прибути в судове засідання у зв?язку з військовими діями. Вказана обставина є більш ніж поважною причиною неприбуття в судове засідання, доказами чого є постійні відкладення з боку суду попередніх судових засідань. Тобто, відповідач вважає, що був повідомлений належним чином один раз лише 27.11.2022 року про що мається відмітка в матеріалах справи. У всіх інших випадках, відповідач не отримував жодних повідомлень та заяв, а ні від суду, а ні від позивача, хоча інформація про мою електронну адресу та місце фактичного мешкання була відома і суду і позивачу з 27.05.2022 року. Виходячи з того, що позовну заяву з додатками та заяву про збільшення розміру позовних вимог відповідач не отримував, причини неприбуття в судові засідання призначені на 31.05.2022, 20.07.2022 року, 23.08.2022 року, тобто тричі були визнанні судом поважними, з 14.12.2022 року поважні причини неприбуття були судом проігноровані, відповідач відповідно не міг подати і заперечення на позовну заяву та надати пояснення - на час винесення судового рішення. Відповідач звертав увагу суду, що Позивачу так і суду було відомо моє фактичного місце проживання з 27 травня 2022 року (перша заява про відкладення розгляду справи), однак згідно з матеріалів справи вбачається, що суд продовжував повідомляти мене за місцем реєстрації про дати судових засідань і лише на 14.12.2022 року мене було повідомлено завчасно. Позивач також в своїх заявах постійно вказує адресу реєстрації та неіснуючий номер Лайф та направляє заяву про збільшення розміру позовних вимог, заяву про поважність причин неприбуття та всі докази не за фактичним місцем проживання, а за місцем реєстрації, що позбавляло мене можливості бути повідомленим про вимоги з боку Позивача.

Суд першої інстанції в Ухвалі від 22.03.2023 року відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення посилається на положення ст.131 ЦПК України та зазначає, що учасники судового процесу зобов?язані повідомляти суд про зміну свого місяця проживання. Зазначав, що в клопотання про відкладення розгляду справи від 26.05.2022 року зазначено мою адресу проживання та електрону адресу, а зі змісту клопотання вбачається що апелянт мешкає в місті Білгород-Дністровський та прошу суд повідомляти мене за вказаною адресою. Далі суд, зазначає, що мене було в подальшому повідомлено за адресою фактичного місяця проживання та електронною адресою, що не відповідаю дійсності. Також суд посилається на відсутність доказів з мого боку, які б підтверджували факт участі у придбанні спірного майна, що є суттєвим для розгляду справи. Однак, хочу зазначити, що Майно, що є предметом позовних вимог є спільною сумісною власністю подружжя, так як було придбано Позивачем та Відповідачем за час шлюбу, що випливає зі змісту позовної заяви та жодними чином мною не заперечується. Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчань, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, надуте за час шлюбу. Згідно статті 372 ЦПК України майно, що є у спільній сумісній власності подружжя, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків установлених законом. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що за її особисті кошти було придбане Майно, а довідка з місця роботи вказую лише на працевлаштування Позивача, а відтак обставини зазначені в ст. 57 СК України та на які посилається суд в своєму рішенні Позивачем не доведені. Доводи Позивача, що він є власником спірного майна не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки майно є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Відповідно до Постанови ВС України по справі № 647/1683/15-ц від 28.02.2018 року сам факт не звернення одного з подружжя до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Тобто, режим спільного майна подружжя діє в незалежності від розірвання шлюбу, а відтак я є співвласником майна, яке є предметом позовних вимог та вимоги щодо визнання права власності на вказане майно за позивачем та вилучення його у мене є невірним способом захисту порушеного права, оскільки витребувати майно у власника неможливо. Таким чином, судом при задоволенні позовної заяви не було взято до уваги мої пояснення з огляду на відсутність можливості у мене ознайомитися з матеріалами справи та надати свої заперечення, а відтак у суду не було можливості надати належну оцінку доказам, які долучені Позивачем до позовної заяви, що в подальшому і призвело до винесення оспорюваного рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної та першої інстанції встановлено те, що в період з 25 листопада 2011 року до 08 грудня 2017 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що підтверджується долученими до справи доказами.

31 травня 2014 року на ім`я позивача був зареєстрований транспортний засіб легковий автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1762 куб.см., про що їй видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , яке видане 16 червня 2016 року.

Підставою для реєстрації транспортного засобу стала довідка-рахунок серії НОМЕР_5 від 27 травня 2014 року видана ПОГ «АВД». Після реєстрації транспортного засобу між позивачем та відповідачем була досягнута усна домовленість про те, що автомобілем буде користуватися відповідач, в своїх особистих інтересах, та в інтересах сім`ї. Жодним документальним чином ця домовленість зафіксована не була. Після розірвання шлюбу сторони домовились, що автомобілем певний час буде продовжувати користуватися відповідач, після чого поверне його позивач.

Позивачка наголошувала, що автомобіль був придбаний за її особисті кошти. Наявність у неї коштів обґрунтовує довідкою з місця роботи КНП «Стоматологічна поліклініка № 3» ОМР, відповідно до якої з 10 вересня 2007 року позивач обіймає посаду лікаря стоматолога терапевта. Через певний проміжок часу відповідач відмовився повертати автомобіль позивачу. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду із відповідними позовними вимогами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у подружжя не було домовленості щодо порядку користування майном подружжя після розірвання шлюбу. Судом не встановлено фактичне знаходження спірного майна .

Згідно із ч. ч. 1, 3, 4 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дані норми кореспондуються із нормами Глави 8 СК України.

Зокрема, згідно з частиною 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Апеляційним судом встановлено, що під час перебування у шлюбі подружжям було придбано спірний автомобіль TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1762 куб.см., .

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Іншими словами, домовленістю подружжя може визначатися порядок користування спільним майном, а не обсяг прав (рівний чи не рівний) щодо нього.

Суд першої інстанції помилково прийняв доводи позивачки стосовно того, що автомобіль купований за її особисті кошти. Наявність у неї коштів обґрунтовує довідкою з місця роботи КНП «Стоматологічна поліклініка № 3» ОМР, відповідно до якої з 10 вересня 2007 року позивач обіймає посаду лікаря стоматолога терапевта, та те, що за такий тривалий період часу позивачка мала змогу зібрати необхідну суму коштів для придбання автомобіля.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем ОСОБА_1 обрано не належний спосіб захисту своїх законних прав, та судом першої інстанції помилоково та необгрунтовано прийнято рішення про задоволення позовних вимог, так як її права повинні вирішуватись в іншій спосіб.

Відповідно до Постанови ВС України по справі № 647/1683/15-ц від 28.02.2018 року сам факт не звернення одного з подружжя до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосовуння приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача ( подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційни зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (вказані висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Тобто, режим спільного майна подружжя діє в незалежності від розірвання шлюбу, а відтак відповідач є співвласником майна, яке є предметом позовних вимог та вимоги щодо визнання права власності на вказане майно за позивачем та вилучення його у відповідача є невірним способом захисту порушеного права, оскільки витребувати майно у власника неможливо.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та за умови пред`явлення позивачем вимоги про витребування спірного транспортного засобу від відповідача, що не є ефективним способом захисту порушеного права, та безпідставно задовольнив вимогу про витребування спільної сумісної власності подружжя, а саме спірного автомобілю TOYOTA CARINA, 1996 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1762 куб.см..

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Витребування майна є похідною вомогою від визнання права власності, а тому на цей момент не може бути задоволено, що не позбавляє сторону права на подальший судовий розгляд та захист прав коли стороною буде доведено такє порушення.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 липня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов