Номер провадження: 22-ц/813/5698/23
Головуючий у першій інстанції Суворова О.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Лозко Ю.П., Карташов О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

третя особа - Одеська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Суворової О.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Одеська міська рада, про визнання свідоцтва про право власності недійсним, вилучення майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 09.11.2021 р. звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати, як незаконно видане, Свідоцтво про право власності від 11.12.2003 року №8-14461, видане УЖКГ Одеської міської ради, та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 частину належної йому квартири АДРЕСА_1 , а саме у частині частини галереї 2 поверху розміром 7,7 кв. метри та частини горища площею 54 кв. метри, що примикають до квартири АДРЕСА_1 , шляхом знесення незаконно встановлених стін, дверей та стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на отримання доказів за Договором №12-10-2021 від 12.10.2021 р., що в загальній сумі становить 4081,46 грн.

Позовна заява обґрунтована наступним чином. ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 . У червні 2021 року, приїхавши до квартири, вона побачила, що одне з вікон квартири повністю закрито, через нього не потрапляє сонячне світло та воно виходить у тамбур перед сходами під непрозорою покрівлею та за броньованими дверима, які облаштували відповідачі. Також, вона дізналась, що відповідачі облаштували під житло та експлуатують горище будинку, у якому вона має квартиру. Для виявлення первісного стану будинку позивачка звернулась до Одеської філії ДП «НДІ Проектреконструкція» та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (надалі «Реєстр»), та дізналася, що станом на 11.12.2003 року , згідно до Свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № НОМЕР_1 , виданого УЖКГ Одеської міської ради на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 67,7 кв.м. , до складу зазначеної житлової квартири входили приміщення: АДРЕСА_4 площею 2,5 квадратних метри, № 6 площею 2,2 квадратних метри, № 9 площею 7,7 квадратних метри, які знаходяться у прибудовах на першому поверсі під галереєю (№ 5 та № 6) та на другому поверсі (частина галереї № 9).Станом на 09.11.2016 року Висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 , виданим ФОП ОСОБА_7 від 09.11.2016 року, зазначена квартира була розділена на дві квартири: АДРЕСА_6 , загальною площею 43,1 кв.м. Згідно до вказаного Висновку державним реєстратором були внесені зміни до даних Реєстру, відкритий новий розділ. Новими власниками квартири АДРЕСА_3 стали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Станом на 07.04.2017 року Довідкою, виданою ФОП ОСОБА_8 від 07.04.2017 року, було визначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 має загальну площу 97,1 кв.м. (замість площі 43,1 кв.м. ) і «площа змінена у зв`язку із уточненням лінійних розмірів і площ приміщень, і не належить до самочинного будівництва і не являється реконструкцією згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна». 02.02.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали Договір купівлі - продажу № 2-164 із ОСОБА_2 , згідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_5 , що має загальну площу 97,1 кв.м. переходить у власність останнього. Позивачка вважає, що її права порушені, оскільки під час видачі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.2003 року № НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до приміщення квартири АДРЕСА_3 було приєднано самовільно збудовану прибудову, розташовану під галереєю на І поверсі будівлі літера «б» будинку за адресою: АДРЕСА_7 , що містить приміщення: АДРЕСА_4 площею 2,5 кв.м. та № 6 площею 2,2 кв.м., а також, було приєднано самовільно збудовану прибудову, розташовану на галереї на 2 поверсі будівлі літера «б», що містить приміщення № НОМЕР_2 площею 7,7 кв.м. На думку позивачки відбулось захоплення ділянки прибудинкової території, а також захоплена частина галереї, яка належить до спільної власності співвласників будинку. Реконструкція квартири АДРЕСА_3 , під час якої площа квартири збільшилась з 43,1 кв.м. до 97,1 кв. м. (тобто у 2,25 рази), відбулася внаслідок приєднання до квартири АДРЕСА_3 нежитлових приміщень горища площею 54 кв.м., яке належить до спільної власності співвласників будинку, і твердження Довідки від 07.04.2017 року щодо того, що «площа змінена у зв`язку із уточненням лінійних розмірів і площ приміщень» вважає не правдивим . Під час продажу 02.02.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_5 , продавці відчужили на користь покупця не тільки належне їм майно, але й привласнені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину галереї на 2 поверсі будівлі літера «б», що містить приміщення № 9 площею 7,7 кв.м. та частину горища будівлі літера «б» площею 54 кв.м., які є спільною власністю співвласників будинку за адресою: АДРЕСА_7 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Одеська міська рада, про визнання свідоцтва про право власності недійсним, вилучення майна з чужого незаконного володіння.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано жодного доказу за період з 2003 року по 2021 рік, коли остання звернулась з позовом до суду, щодо будь-яких нових обставин по користуванню власниками спірними приміщеннями та порушення їх діями прав позивача. Суд керується тим, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. Враховуючі конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, суд застосовує загальні засади цивільного права - принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права". З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити позивачу у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала. Також суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом. Аналогічні висновки викладені у Постанові ВС 08 липня 2020 року справа № 22/3541/15-ц провадження № 61-31599св18. Виходячи з наведеного вище суд першої інстанції дійшов висновку, що такі умисні дії позивачів необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення права відповідачів без доведеності порушення будь-якого права позивача, яке би підлягало захисту , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, тому позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд першої інстанції також застосував наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача ОСОБА_3 адв. Онищук Г.А. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати рішення Приморського суду м. Одеси від 16 січня 2023 року по справі № 522/21553/21 повністю і ухвалити у нове рішення, яким: скасувати як незаконно видане Свідоцтво про право власності, Свідоцтва про право власності від 11.12.2003 року № 8-14461, виданого, виданого УЖКГ Одеської міської ради. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , код НОМЕР_3 частину належної йому квартири АДРЕСА_1 , а саме у частині частини галереї 2 поверху розміром 7,7 кв. метри та частини горища площею 54 кв. метри, що примикають до квартири АДРЕСА_1 , шляхом знесення незаконно встановлених стін, дверей. Стягнути з відповідачів: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , код НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , код НОМЕР_4 , ОСОБА_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , код НОМЕР_5 , ОСОБА_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , код невідомий, ОСОБА_6 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , код невідомий, солідарно понесені мною судові витрати, а саме: видатки зі сплати судового збору у сумі 5772,65 грн (1219,46 грн. за матеріальну вимогу, 908 грн. за нематеріальну вимогу, 454 грн. за забезпечення позову у першій інстанції та 1829,19 грн. за матеріальну вимогу та 1362 грн. за нематеріальну вимогу у апеляційній інстанції) та витрати на отримання доказів за Договором № 12-10-2021 від 12.10.2021 року, у сумі 1500 грн. на загальну суму 7272,65 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що нею було подане відповідне клопотання до суду першої від 30.01.2022 року та вже у позовній заяві наводилися посилання на об?єктивну неможливість надати суду докази, які мають значення для вирішення справи: «... не будучи власником квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , навіть не маю права запросити копії документів, які стали підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 11.12.2003 року № 8-14461, виданого, виданого УЖКГ Одеської міської ради, у зв?язку із чим просила суд витребувати копії таких документів від Одеської міської ради та від КП «ОМБТІ та РОН», яке станом на 2003 рік займалось підготовкою документів для видачі ОМР свідоцтв про право власності. Вказувала, що зазначений доказ має значення для вирішення справи, оскільки у пакеті документів можуть бути наявні згоди всіх співвласників будинку на побудову на прибудинкової території прибудови та відчуження частини приміщення галереї з спільної сумісної до приватної власності відповідача.» Проте суд, у порушення вимог процесуального закону, виконав обов?язок щодо витребування доказів лише у невеликій частині та, після, у рішенні не надав оцінки, навіть, отриманим доказам. Так, з усього переліку документів, які позивачка мотивовано просила суд витребувати, в оскаржуваномі рішенні зазначається лише: «12.10.2022 року та 17.10.2022 року надійшов лист Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, відповідно до якого вказано, що Управління не є розпорядником запитуваної інформації та документів, а зберігачами запитуваних документів є КП «Міське агентство з приватизації житла» або КП «Бюро технічної інвентаризації ОМР (а.с.149-152).» На думку позивачки, інформаційна цінність такої відповіді дорівнює нулю. Тож, суд першої інстанції неправомірно, у порушення вимог процесуального закону ухилився від витребування у повному обсязі та подальшого аналізу отриманих доказів під час винесення рішення, що привело до винесення ним необґрунтованого оскаржуваного рішення. Скаржниця вважала, що судом першої інстанції формалістично та необґрунтовано у оскаржуваному рішенні застосовано правові підстави для відмови у позові, виходячи з наступного. Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні були досі поверхнево та формально перелічені статті ЦКУ, що передбачають визнання недійсними прав власності. При цьому, цитуючи ст. 203 ЦКУ, суд першої інстанції фактично ігнорує пряму вказівку статті щодо того, що правочин «не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.» Після чого, суд вдався до цитування та аналізу норм ст. 229 ЦКУ, хоча, поступове переоформлення приміщень на інших осіб після їх збільшення за рахунок захоплення спільного майна а також незаконного прибудування, що розтягнулося на роки, - навряд чи можна списувати на наївність чи то помилки учасників таких угод, а навпроти, свідчило про наявність усвідомлюваної мети. Після цього суд першої інстанції вдається до цитування правових норм, які визначають статус приміщення загального користування у багатоквартирному житловому будинку, однак, не зазначає жодних висновків з цього приводу щодо конкретної справи. Після чого, суд першої інстанції наводить розвернуті міркування щодо обов?язку доказування, способу захисту та добросовісному використанні прав всіма учасниками цивільного процесу. Зазначені схоластичні міркування суду першої інстанції щодо того як я на погляд суду мала робити захист своїх прав у часі та за способами не відповідають простої фабулі справи, коли я приїхавши до власної квартири побачила що одно з вікон повністю закрито прибудовою відповідача, почала розбиратися у цієї та інших попередніх маніпуляціях відповідачів, а після отримання повної інформації щодо суті та стану порушення моїх прав, - звернулася до суду із позовом. Скаржниця зазначає, що не побачила між зазначеними міркуваннями суду жодної позитивної прив?язки (твердження суду) до обставин справи і жодного обґрунтування відмови суду у її позові. Далі в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції зазначає: «Суд критично ставиться до позиції позивача, що приїхавши лише в червні 2021 року до вказаної квартири побачила, що одне з вікон квартири повністю закрито, через що сонячне світло не потрапляє до кімнати та воно виходить у тамбур перед сходами під непрозорою покрівлею та за броньованими дверима, які облаштували відповідачі, оскільки до цього часу ОСОБА_1 користувалась квартирою, хоч і періодично, також в квартирі, як вона сама зазначає в позовній заяві проживали її родичі та друзі, що дає суду підстави вважати, що ОСОБА_1 була обізнана про цю обставину.». Тобто суд, не отримавши витребуваних за її клопотанням доказів, визнав за простіше «критично віднестися» до моїх тверджень щодо того, коли скаржниця дізналася про факт та ступінь порушення її прав ( інформація на підставі якої вона зробила висновок про порушення та ступінь порушення її прав, - не є очевидною та її отримання зайняло в неї чималого часу та зусиль), а подальших абзацах, до того ж, звинуватити її у суперечливої Більш того, суд першої інстанції зробивши такий необґрунтований висновок, продовжив наступним: «Якщо особа, яка має право на оскарження документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оскарження, то така особа пов?язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оскарження суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Позивачкою не надано жодного доказу за період з 2003 року по 2021 рік, коли остання звернулась з позовом до суду, щодо будь-яких нових обставин по користуванню власниками спірними приміщеннями та порушення їх діями прав позивача ». Скаржниці незрозуміло, чим вона на думку суду, «дала зрозуміти, що не буду реалізовувати своє право на оскарження», особисто ней про такі її дії невідомо, та вона не може зрозуміти у чому полягала її «недобросовісність», особливо враховуючи те, що квартиру вона придбала у 2014 році, документи відповідачі оформлювали у 2016 - 2018 роках, а безпосередньо прибудову, яку перекрила світло до вікна кімнати вона побачила у 2021 році. І до тих пір, поки вона не отримала наданих мною судом доказів, вона не могла розуміти ні факту ані ступеню порушення її прав (а отримала вона ці документи лише у 2021 році). Скаржниця завжди вважала, що висновки суду мають бути обґрунтованими та логічно пов?язаними із доказами, проте, в оскаржуваному рішенні не згадується жодних доказів та логічних зв?язків із доказами у таких далекосяжних висновках суду. Вважала, що будь - якого переконання суду у будь якої ідеї, - недостатньо для винесення судом правосудного рішення. Але суд першої інстанції далі, за текстом оскаржуваного рішення, продовжує будувати наступні висновки на такому сумнівному фундаменті: «Суд керується тим, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. Враховуючі конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, суд застосовує загальні засади цивільного права - принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права". 3 урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити позивачу у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала. Також суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом. Аналогічні висновки викладені у Постанові ВС 08 липня 2020 року справа № 22/3541/15-ц провадження № 61-31599c618. Виходячи з наведеного вище суд дійшов висновку, що такі умисні дії позивачіє необхідно оцінити як недооросовісні, спрямовані на порушення права відповідачів без доведеності порушення будь-якого права позивача, яке би підлягало захисту, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, тому позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.» Тобто суд натякає що позивачка сама винна в тому, що в мене вкрали певне майно, вина того хто вкрав - не розглядається, але вона, на думку суду, у будь - якому випадку зловживаю правом. Щодо посилання суду першої інстанції на Постанову ВС 08 липня 2020 року справа № 22/3541/15-ц провадження № 61-31599в18, вважала, що таке посилання не є релевантним з декількох підстав: по - перше, у згаданій справі йшлося про визнання недійсними фіктивних договорів і перед судом була мета визначитись із дійсними бажаннями сторін угоди та вирішити чи застосувати до формальних відносин та їх наслідків корегування у відповідності до реальної мети угоди, яка прикривалася фіктивною угодою. Тож, враховуючи те, що у згаданій справі реальна мета була визнана прирівняною до мети фіктивного договору, - логічна відсутність сенсу визнання договору недійсним, по-друге, на відміну від згаданої справи, позовні вимоги по дійсній справі стосуються не тільки визнання недійсними угод між відповідачами, скільки застосування процедури віндикації певного суспільного майна із незаконного володіння відповідачів. Заяви же суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні щодо умисності та недобросовісності моїх дій як позивача щодо витребування в незаконного володіння відповідачів захоплених ними частин будинку та посилання суду першої інстанції на наявність «істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору» у разі повернення відповідачами захоплених ними приміщень галереї, горища та прибудинкової території, враховуючи те, що у мене, як у співвласника зазначеного майна, відсутня інша можливість захисту моїх прав як віндикація, є протиправними, необ`єктивним та ціничним. Таким чином, вважала що суд першої інстанції, огульно та бездоказово трактуючи мої правомірні дії з захисту моїх прав як недобросовісні, злонамірені та, залишаючи поза увагою неправомірність дій відповідачів, для захисту від якої неправомірності я, власно, і звернулася до суду і, у подальшому, прикриваючись небажанням створення «істотного дисбалансу інтересів», який, звісно, на думку суду, має виникнути при поверненні відповідачами вкрадених ними суспільних приміщень, - неправомірно та недбало - образливо відмовив мені у реалізації моїх законних прав на захист. У позовній заяві позивачка зазначала два пункти позовних вимог (крім пункту щодо компенсації витрат): «1. Скасувати як незаконно видане Свідоцтво про право власності, Свідоцтва про право власності від 11.12.2003 року № 8-14461, виданого, виданого УЖКГ Одеської міської ради. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , код НОМЕР_3 частину належної йому квартири АДРЕСА_1 , а саме у частині частини галереї 2 поверху розміром 7,7 кв. метри та частини горища площею 54 кв. метри, що примикають до квартири АДРЕСА_1 , шляхом знесення незаконно встановлених стін, дверей.» Якщо щодо п. 1 позовних вимог суд і зазначив дещо сумнівну мотивацію, то п. 2 її позовних вимог суд першої інстанції просто проігнорував, чим порушив вимоги до змісту судового рішення, передбачені ч. 4 ст. 265 ЦПКУ. Таким чином, суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення, у якому проігнорував один з двох пунктів її позовних вимог, чим незаконно позбавив її права на судовий захист (хоча нею був сплачений у повній мірі судовий збір щодо кожного з пунктів і вона могла правомірно очікувати на рішення суду з цього питання. Щодо неправомірності застосування судом першої інстанції наслідків «пропущення строку позовної давності». Згідно до положень ч. 1 ст. 261 ЦКУ: «1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.» Як вже вказувала позивачка у позовній заяві та цієї скарзі, про порушення її прав вона дізналася тільки після того, як улітку 2021 року приїхала до Одеси, побачила що відповідачі побудованою ними прибудовою закрили вікно однієї з кімнат квартири позивачки та отримала цинічну відмову від відповідачів добровільно припинити порушення її прав, після чого вона почала вивчення ситуації, отримала інформацію з Реєстру та архівні плани забудови (договір із ДП «НДШРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ», наслідком якого стало отримання архівних планів я змогла укласти лише 12.10.21 року, отримати витяги з реєстру нерухомості - тільки у вересні 2021 року). До того, скаржниця зазначає, що не мала нагод зрозуміти та не мала підстав вважати (щонайменше обґрунтовано), що мої права порушуються та розуміти ступінь порушення моїх прав. Твердження відповідачів у клопотанні, що надійшло до суду 28.11.2022 року щодо того що у 2014 році позивачка стала власником квартири АДРЕСА_9 , і вже з 2014 року з її сторони виникали постійні суперечки та сварки між сусідами, є бездоказовими, нагаданими та хибними. Крім того, твердження з клопотання: «Відповідно, з дати набуття права власності на житло ще у 11.12.2003 року відповідачами і розпочався перебіг строку позовної давності.», взагалі, відверто розважило її, оскільки, за думкою відповідачів,позивачка вважала, що мала ще за 10 років до отримання нею квартири у власність, захищатись від їх махінацій та за 7 років до отримання нею квартири, - вже втратила можливість на захист своїх прав за спливом позовної давності. Щодо позовної давності позивачка вже у позовній заяві (відповідно, на час подання заяви - кінець 2021 року) вказувала: «Я, зі свого боку дізналася про порушення прав власників квартир у будинку за адресою: АДРЕСА_7 , у тому числі й мого власного права тільки зараз, оскільки до отримання інформації з Реєстру та відповіді з Одеської філії ДП «НДІ Проектреконструкція» та порівняння зазначених документів, вона об?єктивно не могла усвідомити ні стан, ані ступінь порушення її прав. Згідно до ст. 257 ЦКУ встановлений загальний строк позовної давності в 3 роки. Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦКУ «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.» Крім вказаного, відповідно до сталої судової практики ВП ВС, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з?ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі№ 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). У тексті постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц ВП ВС так і зазначає: «Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв?язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.» Таким чином, механічне дублювання судом аргументів відповідача щодо застосування позовної давності та невиконання судом обов?язків розглянути позовні вимоги по суті - призвели до винесення судом хибного у матеріальному сенсі та такого, що не відповідає вимогам процесуального закону оскаржуваного рішення. Звертала увагу суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував, що згідно до наведеного вище висновку ВП ВС він мав би застосовувати позовну давність виключно у разі, якщо би позивачка була визнана ним правою, а у іншому разі суд мав би обґрунтовано відмовити мені по суті моїх п

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судовою колегією встановлено, що зі зімісту вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 просить скасувати, як незаконно видане, свідоцтво про право власності від 11.12.2003 року №8-14461, видане УЖКГ Одеської міської ради.

Судовою колегією на підставі матеріалів справи встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 , згідно наданого позивачкою витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №27421780від 29.09.2014 року, виданого приватним нотаріусом Гурською Оксаною Віталіївною Одеського міського нотаріального округу Одеської області, на підставі договору дарування №1288, виданого 29.09.2014 року, розмір частки:1/1, загальна площа квартири 102 кв.м. (а.с.9). Самого договору дарування №1288 , на підставі чого ОСОБА_1 володіє об`єктом нерухомості , позивачка суду не надала .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили продаж ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,1, житловою 77,1 кв.м., який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., та зареєстровано за №2-164 (а.с.21,94).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна № 282027530 від 29.10.2021 року 15:09:07 власником спільної часткової приватної власності квартири АДРЕСА_10 загальною площею 34,3 є ОСОБА_5 .

Підставою для державної реєстрації вказаної квартири був технічний паспорт б/н , виданий 09.11.2016 ФОП ОСОБА_7 , висновок 195-33 від 09.11.2016 р. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 32427653 від 18.11.2016 р. ОСОБА_9 . Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» внесено запис (а.с.13-14).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна № 282030996 від 29.10.2021 року 15:17:12 власником квартири АДРЕСА_1 ,загальною площею 97,1, житловою площею 77,1 кв.м. є ОСОБА_2 (а.с.15-16). Підставою для державної реєстрації був договір купівлі-продажу 2-164 від 02.02.2018 року.

Довідкою ФОП ОСОБА_8 вих.№01-15 від 07.04.2017 року, виданої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вказано, що згідно проведеної технічної інвентаризації квартири АДРЕСА_1 , площа змінена у зв`язку з уточненням лінійних розмірів і площ приміщень і не належить до самочинного будівництва та не являється реконструкцією . Загальна площа складає 97,1 кв.м. та житлова площа 77,1 кв.м. (а.с.22).

Позивачкою надано також до позовної заяви копію висновку ФОП « ОСОБА_7 » вих.№195-33 від 04.11.2016 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 , який видано власникам ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в якому вказаний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна (а.с.23-27).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК "Правочини" (статті 215-236). За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Звертаючись до змісту статті 229 ЦК України та аналізу змісту вбачається, що в статті закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, стаття 229 ЦК України розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином статтею 229 ЦК України наведений вичерпний перелік помилок, за наявністю яких можливо визнавати правочин недійсним.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка щодо прав та обов`язків сторін часто супроводжує помилку щодо природи правочину, однак може мати й самостійне значення. При цьому варто брати до уваги, якщо помилка щодо прав та обов`язків викликана незнанням закону чи неправильним його тлумаченням однією зі сторін, то вона не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, помилка щодо прав та обов`язків сторін може виникати внаслідок неправильного тлумачення умов договору однією зі сторін.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вчинені протиправні дії відповідачів привели до наступних порушень її прав: - втрата належних їй на праві сумісної власності частин приміщень загального користування площею 7,7 кв.м.(частині галереї) та 54 кв.м. (частина горища) будинку, співвласницею якого вона є; - позбавлення її можливості користування прибудинковою територією внаслідок встановлення самовільно збудованої прибудови, розташованої під галереєю на І поверсі будівлі літера «б» будинку за адресою: АДРЕСА_7 ; - повне припинення інсоляції частини її квартири, а саме житлової кімнати АДРЕСА_11 площею 12,3 кв.м., внаслідок прибудови самовільно збудованої конструкції.

Відповідно до п. 2-3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»:

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №552/7636/14-ц). Велика Палата зазначила, що у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в них на ці приміщення не виникає.

У постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі № 598/175/15-ц колегія суду прийшла до висновків, що за своїм правовим статусом нежитлові приміщення є окремими об`єктами нерухомого майна. Вони є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин і знаходяться у власності конкретних осіб (приватній, комунальній чи державній). Це окремі, ізольовані приміщення в багатоквартирному будинку, які не належать до житлового фонду. Натомість допоміжні приміщення не є окремими об`єктами нерухомості. Вони належать до житлового фонду та знаходяться у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною першою ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Якщо особа, яка має право на оспорення документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Позивачкою не надано жодного доказу за період з 2003 року по 2021 рік, коли остання звернулась з позовом до суду, щодо будь-яких нових обставин по користуванню власниками спірними приміщеннями та порушення їх діями прав позивача.

Судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом. Аналогічні висновки викладені у Постанові ВС 08 липня 2020 року справа № 22/3541/15-ц провадження № 61-31599св18.

Доводи апелянта проте що суд, у порушення вимог процесуального закону, виконав обов?язок щодо витребування доказів лише у невеликій частині не є слушними так як дії суду першої інстанції до винесення оскаржуваного рішення, щодо витребовування інформації не оскаржувались. Клопотання про проведення експертиз для встановлення об`єктивної істини не заявлялись. Враховуючи принцип диспозитивності суд першої інстанції позбавлений права без заявленого уточненного клопотання на витребування доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги, про не розгляд другої позовної вимоги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Виходячи з того, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив від задоволення першої вимоги позивачки ОСОБА_1 , то розгляд другої позовної вимоги не може бути реалізовано без задоволення першої, тому така вимога є похідною, яка на пряму залежить від першої, а саме від скасування як незаконно виданого свідоцтва про право власності.

Посилання апелянта на ту обставину , що приїхавши в червні 2021 року до вказаної квартири побачила, що одне з вікон квартири повністю закрито, через що сонячне світло не потрапляє до кімнати та воно виходить у тамбур перед сходами під непрозорою покрівлею та за броньованими дверима, які облаштували відповідачі, оскільки до цього часу ОСОБА_1 користувалась квартирою періодично, не є обгрунтованими необхідними доказами, протирічать обставинам справи викладеним у позові про час реєстрації прибудови відповідачами і час купівлі житла позивачкою, а тому не є слушними. Такі посилання застосовані з порушенням вимог процесуального права, но вірного висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог не спростовують

Інші доводи апеляційної скарги є непогодженням з тлумаченням судом обставин справи, вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, і по суті не є критикою судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають . Судова колегія дійшла до висновку, що позов не обґрунтований належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягає так як грунтується на припущеннях, що не позбавляє позивача права на звернення з належним обгрунтуванням та підставами позову для захисту свого права в подальшому.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2023 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 липня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов