Ухвала

18 липня 2023 року

місто Київ

справа № 355/2152/21

провадження № 61-9605ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Коцупатрий Олександр Миколайовича, на рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Студениківської сільської ради про визнання права на оформлення спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив визнати за ним право на оформлення у власність земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: № 0184, площею 2,1886 га, № 1787, площею 0,3095 га, № 2787, площею 0,5489 га, у порядку спадкування.

Позивач зазначив, що після смерті його матері відкрилася спадщина, яку він прийняв, але, після смерті спадкодавця позивач не зміг оформити право власності на земельні ділянки (пай), які його мати успадкувала після смерті баби позивача. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на земельні ділянки, оскільки відсутні правовстановлюючі документи про право власності спадкодавця на земельні ділянки, а саме сертифікат.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 27 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, у позові відмовлено.

Встановивши, що ОСОБА_2 (мати позивача), яка не отримала сертифікат на земельну частку (пай) і не була включена до списку власників сертифікатів на земельну частку (пай), за життя не реалізувала свого права на земельну частку (пай), суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Стислий виклад позиції заявника

27 червня 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Коцупатрий О. М., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційного скаргою на рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, просить зазначені судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

При визначенні справ із подібними правовідносинами підлягають врахуванню предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Особа, яка подала касаційну скаргу, має враховувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі необхідно зазначити, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі має бути зазначено певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України з наведенням обґрунтувань таких доводів.

Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідних пунктів згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.

Оцінка визначених заявником підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 610/1117/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, у зв`язку з чим не враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (пункт 1 частини четвертої статті 411 ЦПК України).

Аналізуючи питання подібності правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 26, 31, 32 постанови) звернула увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

Основним із зазначених критеріїв є змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників), два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а далі порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій, а в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, порівнювати суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) та об`єкти спорів).

У справі № 610/1117/20, на яку посилається заявник, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позову про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, констатував, що матеріали справи містять докази отримання спадкодавцем сертифікату на право на земельну частку (пай), що є підставою для задоволення позову.

Водночас у справі № 355/2152/21, рішення у якій оскаржуються ОСОБА_1 встановлені протилежні обставини, що також підтверджується заявником в касаційній скарзі, а саме, що спадкодавець не отримала за життя сертифікат на земельну частку (пай), що і стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, висновок Верховного Суду у справі № 610/1117/20 викладено у правовідносинах за інших фактичних обставин, тому не є правозастосовчим у справі № 355/2152/21.

Також заявник посилається на недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів.

Проте за правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Отже, обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є зазначення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, проте у поданій заявником касаційній скарзі такі підстави не наведено (не підтверджено).

Оскільки ОСОБА_1 посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 у контексті недослідження судом апеляційної інстанції нових доказів, тобто не у подібних правовідносинах (про захист прав на знак для товарів і послуг), суд касаційної інстанції не приймає до уваги зазначений аргумент.

Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Висновок

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав, передбачених процесуальним законом для оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимоги процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Коцупатрий Олександр Миколайовича, на рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Студениківської сільської ради про визнання права на оформлення спадщини вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко