21.06.2023 Справа № 756/176/23
Справа № 756/176/23
Провадження №2/756/1903/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 червня 2023 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Тихої О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Кренджеляк А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця,
АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.09.2018 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер. На час смерті позичальника утворилася заборгованість по кредиту в розмірі 17 395,21 грн., яка є заборгованістю за простроченим тілом кредиту.
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є відповідач у справі - ОСОБА_1 , який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
АТ КБ «Приватбанк» 03.11.2021 направлено претензію кредитора до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, на яку отримано відповідь про те, що спадкоємці померлого боржника ОСОБА_2 з заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались, а спадкова справа була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк».
З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість у сумі 17 395,21 грн., а також витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою суду від 12.01.2023 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
15.02.2023 відповідачем ОСОБА_1 до суду подано відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що він із заявою про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертався, при цьому, твердження позивача, що він проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому фактично її прийняв, є хибними, оскільки він не проживав разом з сином ОСОБА_2 на час відкриття спадщини та більше того, вони були зареєстровані зща ріхзними адресами. Тому він не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті сина відповідно до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України. Жодного майна від спадкодавця він не отримував, тому не набув статусу спадкоємця і в нього відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора.
03.03.2023 представником позивача подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що згідно записів щодо місця реєстрації, які маються у паспортах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній може вважатися таким, що фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , в силу положень ч.3 ст. 1268 ЦК України. У той же час, за приписами ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. При цьому, АТ КБ «Приватбанк» не пропущено строк пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців померлого, оскільки вимога про погашення заборгованості була пред`явлена до спадкоємця через нотаріуса, а отже, наявні усі правові підстави для задоволення позову.
Ухвалою суду від 27.04.2023 закрито провадження у справі в частині вимог АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця.
15.06.2023 представником відповідача - адвокатом Карповською Л.В. подано до суду письмові пояснення, у яких зазначено, що відповідач ОСОБА_1 та його померлий син ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали хоч і в одному будинку, проте у різних квартирах. Так, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у той час як його син був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , а отже відповідач не може вважатися таким, що прийняв спадщину відповідно до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України. Додатково зазначила, що майно, яке могло б входити до складу спадщини, у померлого ОСОБА_2 відсутнє, а отже, відсутні підстави вважати, що відповідач отримав у спадщину будь-яке майно померлого, а тому і не набув статусу спадкоємця.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, просила відмовити у задоволенні позову, з урахуванням позиції, викладеної у відзиві.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Судом встановлено, що 20.09.2018 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг б/н, за умовами якого він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.
З довідки АТ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_2 згідно кредитного договору б/н від 20.09.2018 отримав картку № НОМЕР_1 відкриту 20.09.2018, термін дії якої був до 01/16.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 за життя свої зобов`язання за вказаним договором не виконував, у результаті чого, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість останнього за кредитним договором б/н від 20.09.2018 станом на день його смерті, становить 17 395,21 грн., яка є заборгованістю за простроченим тілом кредиту.
Згідно з ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Відповідно до ст.1216, ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України.
Оскільки кредитні зобов`язання не включені до визначеного ст.1219 ЦК України переліку зобов`язань, які не входять до складу спадщини, тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, спадкуються спадкоємцями померлого позичальника - спадкодавця в загальному порядку, встановленому законом. Строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Тлумачення статті 1281 ЦК України свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у цивільній справі № 336/437/21.
З відповіді Двадцять першої київської державної нотаріальної контори №4114/02-14/1037/2021 від 16.10.2021 вбачається, що на підставі претензії банку була заведена спадкова справа № 1037/2021 до майна померлого ОСОБА_2 . Станом на 16.10.2021 будь-яких заяв про прийняття чи відмову від спадщини від спадкоємців ОСОБА_2 до нотаріальної контори не надходило.
Таким чином, з вказаною претензією АТ КБ «Приватбанк» звернулось в межах строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України.
Щодо визначення кола спадкоємців суд зазначає наступне.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідач у справі ОСОБА_1 є батьком померлого позичальника ОСОБА_2 .
Згідно із частиною 1, 3 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 позивач зазначає про те, що відповідач фактично прийняв спадщину після смерті сина ОСОБА_2 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки станом на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому позивач посилався на інформацію про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявну паспортах останніх.
Як убачається з копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 осатнній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, відповідно до Інформаційних довідок про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 93043863 від 10.05.2023 та № 87852552 від 10.01.2023 за даними Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації відповідач ОСОБА_1 з 07.09.1978 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з відповіддю Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-1505 від 03.03.2023, наданою на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12.01.2023, згідно з Реєстром територіальної громади м. Києва відомості щодо зареєстрованих осіб станом на 15.11.2020 (на час відкриття спадщини) за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.04.2020 у цивільній справі № 355/832/17, державна реєстрація сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання особи за адресою реєстрації, якщо вона документально спростована належними та допустимими доказами, такими як довідки органу місцевого самоврядування. При цьому, частина 3 статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінними один від одного.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та беззаперечних доказів того, що відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований та постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, а отже прийняв її в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
З матеріалів спадкової справи убачається, що спадкова справа № 1037/2021 щодо майна померлого ОСОБА_2 заведена Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою на підставі претензії АТ КБ "Приватбанк". Будь-яких заяв про прийняття чи відмову від спадщини від спадкоємців ОСОБА_2 до нотаріальної контори не надходило.
Таким чином, належними та допустимими доказами позивачем не доведено факту прийняття відповідачем ОСОБА_1 спадщини після смерті сина ОСОБА_2 , та, як наслідок, обов`язку задоволення вимог кредитора як спадкоємця померлого позичальника.
Згідно зі ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
При цьому, за змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, щодо обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Заперечуючи, крім іншого, проти задоволення позовних вимог, відповідачем зазначено про відсутність у власності ОСОБА_2 будь-якого рухомого та нерухомого майна, яке могло б входити до складу спадщини.
Так, згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 332345744 та № 332345701 від 15.05.2023, за померлим ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 нерухоме майно не зареєстровано.
При цьому, з Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , де проживає відповідач та був зареєстрований та проживав ОСОБА_2 , перебуває на балансі ПрАТ «Київський завод по виготовленню технологічного обладнання для агропромислового комплексу» (код ЄДРПОУ - 14307340).
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що відповідач отримав у спадщину будь-яке майно після смерті сина ОСОБА_2 , а тому і не набув статусу спадкоємця.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої, у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи (постанова від 28.11.2018 у справі № 332/2936/16-ц).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору на рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-260, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом спадкодавця відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д.

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя О.О. Тиха