Ухвала

12 липня 2023 року

м. Київ

справа № 758/2815/22

провадження № 61-9515ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року у справі за позовом Державного університету інфраструктури та технології про встановлення факту відсутності оригіналу заяви про звільнення, визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного університету інфраструктури та технології (далі - ДУІТ), в якому просила: встановити факт відсутності у відповідача оригіналу заяви про звільнення з роботи від 05 жовтня 2009 року і відповідно до цього визнати наказ про звільнення не дійсним та скасувати його; поновити ОСОБА_1 на посаду старшого викладача ДУІТ та внести відповідачем відповідні записи у трудову книгу; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі (визначеним судом на підставі досліджень позовної заяви і доказів та принесеними відповідачем довідок про середній дохід та врахуванням оздоровлюючих) з урахуванням компенсації за не використану відпустку, оплати за час вимушених прогулів, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Врахувати, що позивачка почала працювати повноцінно з вересня 2020 року.

Позов обґрунтовано тим, що після її зарахування на посаду старшим викладачем, відповідачем неправомірно заселено позивача до особи чоловічої статі, у зв`язку з чим вона перебувала у важкому психолого-психіатричному стані, і 05 вересня 2009 року ОСОБА_1 , не усвідомлюючи своїх дій, підписала заяву про звільнення.

Посилаючись на те, що відповідачем не збережено оригіналу заяви про звільнення з роботи 05 вересня 2009 року (на думку позивачки, заяви про звільнення не існувало взагалі, і тому наказ видавався про звільнення з роботи 05 вересня 2009 року незаконно), та у зв`язку з наявністю зібраних доказів нерозуміння значення своїх дій та неможливості керувати ними, позивачка мала намір відновити свій трудовий стаж, відшкодувати завдану матеріальну шкоду внаслідок тривалого неотримання заробітної плати, доходів, тривалої не можливості працевлаштуватись внаслідок важких трагічних обставин життя з вини відповідача.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року, позов ОСОБА_1 до ДУІТ про встановлення факту відсутності оригіналу заяви про звільнення, визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що відсутність оригіналу такої заяви про звільнення може бути підставою для притягнення до певної відповідальності відповідальних осіб з кадрових питань університету, а не для визнання звільнення з роботи незаконним.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що звільнення позивачки із займаної посади ДУІТ неодноразово переглядались, та за наслідками розгляду постановлено судові рішення, що набрали законної сили. Тому, на думку апеляційного суду, звернення позивача до суду з даним позовом, є намагання ОСОБА_1 переглянути вже постановлені судові рішення та досягти бажаного результату у непередбачений законом спосіб.

ОСОБА_1 28 червня 2023 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про встановлення факту відсутності у відповідача оригіналу заяви про звільнення з роботи, визнання наказу про звільнення недійсним та його скасування; поновлення на посаді старшого викладача ДУІТ та внесення відповідачем відповідних записів у трудову книгу; та похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Посилання заявника на пункти 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи незначної складності.

Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник у касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року у справі за позовом Державного університету інфраструктури та технології про встановлення факту відсутності оригіналу заяви про звільнення, визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак