Номер провадження: 22-ц/813/1455/23
Справа № 509/2900/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Нечитайло А.Ю.,

представника апелянта - адвоката Кірющенка О.М.,

представника позивача - адвоката Приймачука С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кірющенко Олександр Михайлович, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Бочарова А. І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна при розірванні шлюбу,

встановив:

22.06.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна при розірванні шлюбу та просила суд:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер::02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка).

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована у АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 27.04.2012 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позивачка посилалась на те, що в період шлюбу подружжям було набуто у власність майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, та складається з наступного:

-земельної ділянки площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка).

-житлового будинку, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована у АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначила, що вказаний житловий будинок був побудований сторонами під час перебування в шлюбі, однак не введений в експлуатацію у відповідності до діючого законодавства, незважаючи, що будівництво будинку закінчено та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації відповідачем і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача.

В свою чергу, позивачка позбавлена можливості здійснити такі дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини набутого за час шлюбу зазначеного майна. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 червня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено (т.1, а.с.130-134).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0,05 га, що розташована у АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1680,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви у розмірі 420,40 грн.

Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 червня 2020 року, в частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кірющенко О.М. ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 червня 2021 року, прийняття нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, 182-184).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 08 червня 2021 року залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с.72-78).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що в період шлюбу подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку, площею 0,05 га, що розташована у ж/м «Червоний хутір», земельна ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:005:2565, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Федорченко Т. М. Одеського міського нотаріального округу, реєстровий номер 607. Згідно договору покупцем земельної ділянки є відповідач ОСОБА_1 , а відповідно до п.8 вказаного договору, він укладений за письмової згоди дружини покупця, тобто позивачки ОСОБА_2 .

При цьому суд виходив із того, що за час шлюбу подружжям на вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок, однак який не введений в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, право власності на житловий будинок не зареєстроване.

Згідно експертного висновку №151/20 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 17.11.2020 р., складеного експертом Сікорською О.А., вбачається 100 відсоткова будівельна готовність вищевказаного житлового будинку.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч.1 ст. 69, ч.1 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором і ділиться між ними в натурі.

Такі ж вимоги до спільного сумісного майна містяться і в ст. 372 ЦК України.

В своїй практиці Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21.11.2018 р. по справі №372/504/17 виходить із того, що, звертаючись до змісту ст.ст. 60, 70 СК та ст. 368 ЦК України слід зробити висновок, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Вирішуючи даний спір, суд зазначив, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на зазначене майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за власні кошти батьків відповідача.

Суд також правильно і обґрунтовано зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Проте, згідно матеріалів справи, спірний житловий будинок не зданий в експлуатацію і не зареєстрований в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що в свою чергу перешкоджає позивачці зареєструвати свою 1/2 частину спірного житлового будинку за собою.

З цих підстав, Верховний Суд у постанові від 07.04.2020 року у справі № 369/9613/16-ц зазначив, що системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша ст. 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Тобто, за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Таким чином, на підставі вимог, передбачених статтями 60, 63, 69 СК України та статтями 328, 331, 368, 372 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Таких правових позицій дотримується і Верховний Суд України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, а також Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 567/147/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 759/3931/18.

При цьому слід зазначити, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлений законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року).

ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно було придбано не за суспільні кошти подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а за спільні кошти його батьків - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , проте, вони безпідставно не були залучені до участі у розгляді даної справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як суд першої інстанції зазначив про придбання спірної земельної ділянки подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_5 і доводи позивачки ОСОБА_2 в цій частині не спростовані.

Безпідставними є доводи представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кірющенка О.М. про те, що спірний житловий будинок не будувався на спірній змеленій ділянці, а був придбаний у тому ж стані, в якому він є в теперішній час, оскільки зазначені обставини не підтверджені матеріалами справи та копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 квітня 2019 року (т.1, а.с.6-7, 8), а також висновкам суду першої інстанції і колегії суддів Одеського апеляційного суду, які викладені вище.

Також безпідставною є клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кірющенка О.М. про зупинення провадження у даній справі до вирішення і набрання законної сили справою № 509/6355/21, яка перебуває в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області, з посиланням на те, що від наслідків розгляду вищевказаної цивільної справи, буде повністю залежати розгляд даної справи, оскільки не подружжя ОСОБА_1 (сторони по даній справі) придбавали в період шлюбу у ОСОБА_7 спірну земельну ділянку, а подружжя ОСОБА_1 - позивачі по справі № 509/6355/21.

Колегія суддів своєю ухвалою від 05.07.2023 року в судовому засіданні відмовила в задоволенні даного клопотання, виходячи з вимог, передбачених п.6 ч.1 ст. 251 УПК України, враховуючи, що дану справу об`єктивно можливо розглянути до розгляду справи №509/6355/21, по якій до теперішнього часу проводиться лише попереднє судове засідання.

При цьому слід зазначити, що у разі встановлення судом інших обставини по справі № 509/6355/21, ніж по даній справі, зазначені обставини можуть бути підставою для перегляду судового рішення, що набрало законної сили, в порядку, передбаченому Глави 3 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокат Кірющенка Олександра Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 червня 2021 року залишити змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький