Справа №705/880/21
2/705/384/23

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Романовій О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про заміну боржників у зобов`язанні,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про заміну боржників у зобов`язанні, в обґрунтування зазначивши наступне.
По договору дарування від 27.05.1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 належить як спільна власність частина жилого будинку по АДРЕСА_1 . Вони здійснюють свої права власності за спільною згодою і несли відповідальність за зобов`язаннями пов`язаними із спільним майном. Передача частки, крім спадкування, провожиться після її визначення та виділу в натурі. Перехід майнових прав на окремі об`єкти права не є підставою для зміни або розірвання договору. Відсутність письмових домовленостей з нотаріальним посвідченням про відмову або вихід із договору залишає його продовженим на невизначений час. За вчинення збитків і невиконання спільних зобов`язань кожна сторона відповідає своїм майном, своїми силами і за свій рахунок.
Але ОСОБА_5 з перевищенням своїх повноважень вийшла з договору і передала в повному складі свої майнові права ОСОБА_6 , а фіксований об`єкт права з її частки повторно передала ОСОБА_7 без майнових прав по договору дарування від 29.08.2017 року. Це спричинило реальні додаткові витрати до збитків від ОСОБА_5 до моменту зміни договору по судовим справам 705/6002/15, 705/3006/16 та іншим. Переведення прав і обов`язків від співвласника-боржника ОСОБА_5 на ОСОБА_2 і ОСОБА_8 включають і зобов`язання по збиткам у вигляді солідарного обов`язку, у зв`язку з цим звернувся до суду.
Просить суд замінити ОСОБА_5 у боргових зобов`язаннях по договору дарування від 27.05.1994 року на ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , що набули прав власності по договору дарування від 29.08.2017 року і зобов`язати обов`язки боржників виконати в повному обсязі.
Судовий збір стягнути з відповідачів на користь держави.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги задовольнити та не заперечує проти винесення заочного рішення у справі.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляли, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у їх відсутність, на адресу суду не надходило.
Після відкриття провадження у справі, відповідачами до суду було направлено заяву про неприпустимість зловживання позивачем процесуальними правами, в обґрунтування якої зазначали про те, що позивач неодноразово звертається до суду з різними позовами, викладаючи у них обставини, які не відповідають дійсності і стосуються договору, за яким вони набули право власності на частину будинковолодіння, яке раніше належало ОСОБА_5 . Тобто, у даному випадку є незрозумілим, яким чином вони: ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , можуть виступати відповідачами у цій справі, якщо ОСОБА_1 не має жодного відношення до договорів дарування від 29.08.2017 року. Інших заяв від відповідачів до суду не надходило.
У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, який був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1577, ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_10 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.
Позивач ОСОБА_1 у своєму позові зазначає про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 29.08.2017 року на підставі незаконних договорів дарування, укладених з ОСОБА_5 набули майнові права та зобов`язання відносно частини спільного майна, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Вважає, що у зв`язку із зазначеним, станом на цей час саме відповідачі мають нести відповідальність щодо вищевказаного майна, а тому є необхідність у заміні ОСОБА_5 на ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у договорі дарування від 27.05.1994 року.
При цьому до позовної заяви додає лише копію договору дарування, укладеного 27.05.1994 року, а копії договорів дарування від 29.08.2017 року, які на його думку призвели до незаконної передачі ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 прав на її частку майна, що є у спільній частковій власності та будь-яких інших доказів щодо прав та обов`язків відповідачів відносно цього майна не додає.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
У роз`ясненні п. 6 вказаної Постанови вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними.
У відповідності до ст. 358 ЦК України:
1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
У відповідності до вимог ст. ст. 203 та 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст.720 ЦК України сторонами договору дарування є дарувальник і обдаровуваний, а саме: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим і територіальна громада.
Згідно ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
У своєму позові ОСОБА_1 просить суд замінити сторону договору дарування, укладеного між обдарованими: ним та ОСОБА_5 , яка не є стороною у цій справі, та дарувальником ОСОБА_10 . При цьому, чинним законодавством не передбачено поняття «заміни сторони у договорі дарування», але передбачено підстави припинення дії такого договору, а саме: відмова однієї зі сторін;
у випадку смерті однієї із сторін до настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановленої договором дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому; недійсність договору.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Питання про розірвання договору дарування, у якому він є стороною, позивач не ставить. Крім того, інші сторони цього договору, які не є учасниками справи, також не ставлять будь-яких претензій по договору дарування.
Також позивачем не подано до суду будь-яких доказів наявності передбачених законом підстав для заміни сторони у договорі дарування від 27 травня 1994 року.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав.
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме і?і? прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 4 ЦПК Украі?ни), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучении? у справі відповідач відповідальним за це.
У справі, яка розглядається, судом встановлено, що права позивача договорами дарування від 27.05.1994 року та від 29.08.2017 року не порушені, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином договори дарування від 29.08.2017 року, укладені між колишнім співвласником ОСОБА_5 та відповідачами у цій справі ОСОБА_2 і ОСОБА_11 , порушують и?ого цивільне право, а також незрозумілим є необхідність заміни сторін у договорі, на підставі якого, колишнім співвласником ОСОБА_5 реалізоване її законне право як власника своєї частки.
З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позивачем належним чином не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.
Керуючись ст. ст. 11-16, 361, 509, 510, 520, 526, 720 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_12 про заміну боржників у зобов`язанні відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Головуючий Р.В. Піньковський