ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/694/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 694/1514/22 Категорія: 304020000 Федорець С. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участю секретаря Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач - ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ»;

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

третя особа - приватний нотаріус Кравчук Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвоката Грушевого Юрія Віталійовича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Федорець С.В. у приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області 03.03.2023 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кравчук Т.І. про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

30.08.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії, в обґрунтування якого зазначив наступне.

05.12.2019 року між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 був укладений договір № 129-3-З/ФО, за яким останній отримав на споживчі цілі кредит у розмірі 60000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми кредиту, строком на 24 календарних місяці по 04.12.2021 року.

Згідно до умов договору, ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку, який є додатком до кредитного договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, ОСОБА_1 не повернув кредитодавцю своєчасно грошові кошти.

16.02.2021 року позивач звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 71408,09 гривень та рішенням суду від 13.05.2021 року позов було задоволено в повному обсязі, вказану суму стягнуто з відповідача на користь позивача.

При цьому, позивач вказує, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про наслідки невиконання ним умов кредитного договору, 08.04.2021 року здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, добровільно та безоплатно передавши за договором дарування належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що укладений між відповідачами договір дарування за вказаних обставин є фіктивним, його метою є ухилення від сплати заборгованості, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним договір дарування № 363 від 08.04.2021 року житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами, та скасувати державну реєстрацію вказаного договору з одночасним припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 на вказаний будинок, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвокат Грушевий Ю.В. оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що укладений між відповідачами договір дарування у період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором є фраудаторним, тобто метою його укладення є уникнення сплати боргу, а тому такий договір підлягає визнанню судом недійсним.

16.02.2021 року ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» звернулась до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 129-3-З/ФО від 05.12.2019 року в сумі 71408,09 грн. та позовні вимоги 13.05.2021 року судом задоволені.

У зазначеному вище рішенні суду чітко вказується, що 13.04.2021 року судом відкрито провадження у справі. Ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками надсилалась ОСОБА_1 за адресою місця реєстрації та він їх отримав, що підтверджується даними поштового повідомленням, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду Черкаської області.

Адвокат Грушевий Ю.В. вважає, що з врахуванням вказаного вище ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд позову судом про стягнення заборгованості, чітко розумів наслідки прийняття рішення про стягнення заборгованості, а саме подальше накладення арештів на його майно, його опис та реалізацію, а тому навмисно здійснив відчуження відповідного житлового будинку шляхом укладення 08.05.2021 року договору дарування на користь ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначається, що станом на дату укладення оспорюваного договору справа перебувала у суді майже 2 місяці, про що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений. Крім того, прострочення за кредитним договором станом на дату звернення з позовом до суду тривало з 28.08.2021 року та складало понад 6 місяців.

Скаржник вважає, що відчуження належного майна шляхом укладення договору дарування, в період судового розгляду справи про стягнення заборгованості, порушує основні принципи цивільного законодавства, а саме принцип справедливості, добросовісності та розумності. Враховуючи той факт, що у відповідача ОСОБА_1 інше майно відсутнє, факт відчуження оспорюваного будинку порушує права позивача на повернення кредитних коштів та процентів за їх користування.

Приймаючи до уваги вказане в апеляційній скарзі, представник ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвокат Грушевий Ю.В. просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Сторони повідомлялись належним чином про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи наполягання сторін на участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції на адресу суду не надходило.

В судове засідання з`явився представник позивача - адвокат Грушевий Ю.В., інші учасники розгляду справи повторно не з?явились, повідомлялись належним чином, та двічі здійснювалось оголошення на сайті суду щодо виклику учасників справи на розгляд апеляційної скарги у даній справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності заборгованості за договором кредиту на момент укладення договору дарування не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів. В свою чергу, дії самого ОСОБА_1 були, серед іншого, спрямовані на реалізацію майнових прав іншого відповідача, який не має жодних зобов`язань перед позивачем.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05.12.2019 року відповідач ОСОБА_1 отримав у борг за договором про надання фінансового кредиту № 129-3-З/ФО від позивача суму грошових коштів у розмірі 60000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40 % річних від суми кредиту, строком на 24 календарних місяці по 04.12.2021 року, згідно до наданої копії договору (а. с. 12-16).

Згідно до графіку, що є додатком до вказаного договору (а. с. 15), ОСОБА_1 повинен був сплачувати на користь позивача щомісячно визначену у графіку суму.

Однак, згідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а. с. 17), відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором щодо погашення заборгованості не виконував.

З цих підстав позивач 16.02.2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 129-3-З/ФО від 05.12.2019 року.

Згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.05.2021 року позов було задоволено, та з ОСОБА_1 стягнуто вказану заборгованість у розмірі 71408,09 гривень (а. с. 6-8).

08.04.2021 року між відповідачами було укладено договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Т.І. Кравчук, зареєстрований в реєстрі за № 363 (а. с.9-11).

Відповідно до вказаного договору дарування, належний ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 був безоплатно переданий ним у дар відповідачу ОСОБА_2 .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач посилався на те, що оспорюваний правочин (договір дарування) вчинений відповідачами без дійсних намірів створення правових наслідків, а з метою уникнення можливості задовольнити вимоги кредитора дарувальника за рахунок наявного в нього майна.

Так, фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц вказує, що «Цивільно-правовий договір (в тому числі, й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, Верховний Суд у постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11.

Так, як було зазначено вище, згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.05.2021 року у справі № 694/256/21, позов було задоволено, та з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором № 129-3-З/ФО від 05.12.2019 року у розмірі 71408,09 грн. Вказане рішення не оскаржувалось сторонами в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Провадження у вказаній вище справі № 694/256/21 було відкрито ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2021 року.

Як вбачається із тексту рішення суду у зазначеній справі, відповідачу ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї, які він отримав, що підтверджується поштовим повідомленням.

Разом з тим, спірний договір дарування було укладено 08.04.2021 року, тобто в той час, коли справа № 694/256/21 перебувала на розгляді в суді першої інстанції вже більше одного місяця.

Таким чином, у даному випадку з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 подарував згідно спірного договору іншому відповідачу ОСОБА_2 квартиру, тому не можна стверджувати про те, що спірний договір дарування належним чином відповідає вимогам законодавства, адже є всі підстави стверджувати про те, що його укладено з метою уникнення можливості задовольнити вимоги кредитора до дарувальника про стягнення коштів у спосіб звернення стягнення на наявне в нього нерухоме майно.

В контексті наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 поза розумним сумнівом, укладаючи спірний договір дарування 08.04.2021 року, достовірно знав про те, що в нього існує заборгованість за кредитним договором № 129-3-З/ФО від 05.12.2019 року у розмірі 71408,09 грн., адже позов про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором надійшов до Звенигородського районного суду Черкаської області 16.02.2021 року, та позивач вимагав стягнути з нього прострочену заборгованість згідно розрахунку від 14.01.2021 року.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, що узгоджується з позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

Така обставина, як відчуження майна за наявності непогашеної заборгованості є вирішальною при доведенні фраудаторності, а отже, і недійсності оспорюваного договору дарування, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що в даному випадку відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача у даному спорі, оскільки відчуження спірної квартири відбулося з метою уникнення у майбутньому звернення стягнення кредитором майна дарувальника.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вказує, що угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що позивачем не підтверджено порушення відповідачами основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення відповідачем ОСОБА_1 своїх цивільних прав не відповідає обставинам справи та спростовується наявними в ній матеріалами.

За даних обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вимога позивача про визнання недійсним договору дарування № 363 від 08 квітня 2021 року житлового будинку загальною площею 42,7 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., по АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Кравчук Т.І. підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації договору дарування № 363 від 08 квітня 2021 року житлового будинку загальною площею 42,7 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., по АДРЕСА_1 з одночасним припиненням ОСОБА_2 права власності на нього, то колегія суддів апеляційного суду вказує наступне.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі, якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі, в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі, в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі, в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, за змістом наведених положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визнання недійсним на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію набуття речових прав, має наслідком припинення цих прав і не потребує скасування їх державної реєстрації.

З врахуванням вказаного вище, вимога про скасування державної реєстрації договору дарування № 363 від 08 квітня 2021 року житлового будинку загальною площею 42,7 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., по АДРЕСА_1 з одночасним припиненням ОСОБА_2 права власності на нього не підлягає до задоволення.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог представника ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвоката Грушевого Ю.В. в частині визнання договору дарування недійсним.

Отже, доводи апеляційної скарги представника ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвоката Грушевого Ю.В. є обґрунтованими, спростовують висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним та підлягають частковому задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а отже, слід ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог представника ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвоката Грушевого Ю.В. лише в частині визнання договору дарування недійсним. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних представника ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвоката Грушевого Ю.В, то судові витрати підлягають перерозподілу.

Так, ТОВ «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» за подання позовної заяви до суду першої інстанції було сплачено 2481,00 грн. судового збору, а за подання апеляційної скарги 3721,50 грн.

Отже, з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» слід стягнути судові витрати за сплату судового збору в розмірі 6202,50 грн., по 3101,25 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» - адвоката Грушевого Юрія Віталійовича - задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 березня 2023 року - скасувати, прийняти нову постанову.

Визнати недійсним договір дарування № 363 від 08 квітня 2021 року житлового будинку загальною площею 42,7 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Кравчук Т.І.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ВІВА КАПІТАЛ» судові витрати за сплату судового збору в розмірі 6202,50 грн., по 3101,25 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 21.07.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко