Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Департаменту патрульної поліції - Кубрака О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадової особи органу державної влади, суд, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної у розмірі 638 625,14 грн. та моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн., завданої внаслідок незаконних дій посадової особи органу державної влади.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 19 червня 2017 року старшим інспектором Управління патрульної поліції в м.Києві капітаном поліції Гжибовським В.В. був складений протокол про адміністративне правопорушення серії БД №100898 та направлений до Деснянського районного суду м. Києва.

На переконання позивача, оскільки при складанні протоколу про адміністративне правопорушення інспектор брав до уваги матеріали кримінального провадження №0015271, яке було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, такий протокол є незаконним.

Водночас, звертає увагу, що за результатом поданої ним в рамках кримінального провадження №0015271, заяви, керівництвом Головного управління Національної поліції України у м.Києві, проведено службову перевірку, за результатами якої, начальника відділення ОСОБА_2 та старшого слідчого ОСОБА_5 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а тому, у зв`язку з цим, протокол від 19.06.2017, складений Гжибовським В.В. , відносно ОСОБА_1 , на підставі такого кримінального провадження, є неправомірним.

Обгрунтовуючи неправомірність дій інспектора Управління патрульної поліції в м.Києві Гжибовського В.В., посилається також на порушення ним вимог ст.38 КУпАП, недотримання вимог ст.280 КУпАП при складенні протоколу.

Крім того, вказує, що постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2018 у цивільній справі №753/11845/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та відшкодування моральної шкоди, в порядку забезпечення позову, було накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , належній на праві власності ОСОБА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 19.11.2019 у даній справі, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 18.02.2020, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 матеріальну та моральну шкоду у загальному розмірі квартири АДРЕСА_1

Зважаючи на вищевказані обставини та накладення арешту в порядку забезпечення позову належну позивачу квартиру на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 10089 складеного 19 червня 2017 року інспектором УПП у м. Києві Гжибовським В.В. та ухваленої на його підставі постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04.09.2017, перебування квартири під арештом впродовж одного року та шести місяців без належних правових підстав, є, на переконання позивача, порушенням його прав користування власним майном, гарантованих статтею 4 Конституції України та статтею 321 ЦК України.

Відтак, вважає, що зазначеними неправомірними діями інспектора УПП у м.Києві йому завдано майнову та моральну шкоду.

Зокрема, майнова шкода полягає у тому, що він змушений нести витрати на відшкодування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , майнової та моральної шкоди у сумі квартири АДРЕСА_1 за рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 19.11.2019 у справі №753/11845/18. Загальний розмір майнової шкоди, відзначений на підставі ч.2 ст.230, ч.2 ст.231 ЦК України, становить 638 625,14 грн.

Моральна шкода, як зазначає позивач, полягає у душевних стражданням, яких він зазнав у зв`язку з вказаною вище протиправною поведінкою та протиправними діями інспектора УПП, які виразились у: стражданнях через невизначеність ситуації з результатом розгляду справи та фінансовими наслідками за результатом її розгляду; значному психічному напруженні, що спричинило погіршення здоров`я в період протиправної поведінки та необхідність проходження лікування; порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та необхідність звертатися з приводу порушення своїх прав до правоохоронних та судових органів з приводу порушення своїх прав. Загальний розмір моральної шкоди позивач оцінює в 400 000,00 грн.

Враховуючи наведене, просить задовольнити позов.

Разом з позовною заявою до суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив витребувати в УПП у м.Києві належним чином засвідчені копії документальних матеріалів адміністративного провадження щодо обставин ДТП, що сталося 12.12.2016, провадження у якому здійснював інспектор УПП в м.Києві Гжибовський В.В.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2020 справу передано у провадження судді Усатовій І.А.

Ухвалою судді від 23.06.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

05.02.2021 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 08.02.2021 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Усатової І.А. визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України для її подальшого вирішення.

Ухвалою суду від 12.02.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Усатової І.А.

08.02.2021 до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 до позовної заяви, в яких звертав увагу на те, що постановою шостого апеляційного адміністративного суду 28.11.2019 у справі № 760/22267/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21.10.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до старшого інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Гжибовського В.В., третя особа: Департамент патрульної поліції, про визнання протиправними дій щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 від 19.06.2017, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня скасовано, провадження у справі закрито. Також зазначив, що у провадженні Територіального управління ДБР у м.Києві перебуває кримінальне провадження №0001251 від 04.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України, відомості до ЄРДР щодо якого внесені за заявою ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення старшим інспектором УПП у м.Києві Гжибовським.

10.02.2021 до суду надійшла заява позивача про забезпечення доказів.

Ухвалою суду від 18.02.2021 витребувано від Департаменту патрульної поліції належним чином засвідчені копії матеріалів адміністративного провадження на підставі виділених матеріалів у кримінальному провадженні № 0015271 від 28.12.2016.

22.02.2021 до суду надійшла заява представника Департаменту патрульної поліції про долучення документів до матеріалів справи на підтвердження повноважень представника.

22.02.2021 до суду надійшов відзив Департаменту патрульної поліції, в якому заперечує проти позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість тверджень позивача.

Зазначає, що закриття провадження № 0015271 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України не свідчить про те, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Більше того, відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04.09.2017 у справі № 754/8062/17 визнано винуватість позивача у вчиненому правопорушенні. При цьому, суд постановив закрити справу про адміністративне правопорушення відносно позивача за ст. 124 КпАП України, оскільки витікли передбачені ст. 38 КпАП України строки накладення адміністративного стягнення після вчинення правопорушення. Протиправними (незаконними) дії інспектора щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 не визнавались.

Наголошує на тому, що складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень ст.251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а є лише способом фіксування певних обставин.

Щодо посилання позивача на завдання йому матеріальної шкоди в результаті розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 та накладення арешту на квартиру позивача в ході розгляду даної справи, відповідач зазначає, що складення інспектором УПП протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача не має жодного причинно-наслідкового зв`язку з застосування судом такого заходу забезпечення позову, а матеріальні збитки, про які зазначає позивач, є фактично шкодою, яку позивач повинен сплатити ОСОБА_4 на виконання рішення суду за результатом розгляду цивільної справи.

Безпідставними вважає і вимоги щодо стягнення моральної шкоди, з огляду на те, що ДПП не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури та суду, відповідно до положень Закону України №266/94-ВР. У свою чергу, для визнання дій службових осіб неправомірними необхідне вмотивоване рішення суду, в якому буде зазначено факт вчинення дії чи бездіяльності службової особи під час здійснення нею своїх повноважень. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії чи бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду.

Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову.

25.02.2021 представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову.

Зазначено, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди йому не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки судом не встановлена незаконність дій інспектора патрульної служби. Позивачем не підтверджена наявність моральної шкоди, в чому саме вона полягає, а також відсутнє обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди.

16.04.2021 на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, до суду від УПП у м.Києві Департаменту патрульної поліції надійшов лист, в якому повідомляється про те, що матеріали, виділені з ЄРДР №0015271 від 28.12.2016, які були передані до Управління, долучені до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №100898 від 19.06.2017 відносно ОСОБА_1 та надіслані до Деснянського районного суду м.Києва для прийняття рішення за ст.124 КУпАП. Враховуючи, що в Управлінні не передбачено зберігання копії матеріалів ДТП, надати їх не видається можливим.

02.06.2021 до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 до позовної заяви.

02.06.2021 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 04.06.2021 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Усатової І.А. визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України для її подальшого вирішення.

Ухвалою суду від 09.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Усатової І.А.

Протокольною ухвалою суду від 08.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

11.10.2022 до суду надійшли зауваження ОСОБА_1 щодо технічного запису та протоколу судового засідання від 08.09.2022 та клопотання про визнання їх юридичної нікчемності.

Ухвалою суду від 14.10.2022 у задоволенні зауважень ОСОБА_1 щодо технічного запису та протоколу судового засідання відмовлено.

03.11.2022 до суду надійшли додаткові пояснення позивача до позовної заяви.

04.11.2022 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання.

09.11.2022 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 15.11.2022 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання.

Ухвалою суду від 15.11.2022 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Усатової І.А. визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України для її подальшого вирішення.

Ухвалою суду від 08.12.2022 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Усатової І.А.

06.02.2023 до суду надійшла заява позивача про долучення документів до матеріалів справи.

07.02.2023, 17.04.2023 та 26.04.2023 до суду надійшли заяви позивача про виклик свідків.

22.05.2023 до суду надійшли додаткові пояснення позивача до позовної заяви.

23.05.2023 до суду надійшли заяви позивача про відвід головуючого у справі судді та про відвід секретаря судового засідання.

Ухвалою суду від 23.05.2023 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Усатової І.А.

Ухвалою суду від 23.05.2023 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання.

16.06.2023 до суду надійшли заяви позивача про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 16.06.2023 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Усатової І.А., з підстав, розглянутих раніше, залишено без розгляду, відмовлено в іншій частині заяви ОСОБА_1 про відвід судді Усатової І.А.

05.07.2023 позивач подав до суду заяви про відвід головуючого у справі судді та про відвід секретаря судового засідання.

Протокольними ухвалами суду від 05.07.2023 заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді Усатової І.А. та про відвід секретаря судового засідання залишено без розгляду, приєднані до матеріалів справи всі додаткові пояснення позивача, відмовлено у задоволенні клопотання про визнання юридичної нікчемності підготовчого судового засідання, клопотань позивача про виклик свідків.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та додаткових поясненнях, наголошуючи на спричиненні йому неправомірними діями відповідача матеріальної та моральної шкоди.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав пояснення аналогічні доводам, наведеним у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом..

Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Подібний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26.02.2020 у справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19).

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що 19.06.2017 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 100898, у зв`язку з вчиненням останнім правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (т.1 а.с. 9).

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 04.09.2017 у справі № 754/8062/17, що набрала законної сили, провадження № 3/754/2949/17 закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП за закінченням передбачених ст.38 КУпАП строків накладення адміністративного стягнення після вчинення адміністративного правопорушення.

Звертаючи до суду з позовом до відповідачів, позивач вказує, що протиправними діями інспектора УПП у м.Києві Гжибовського В.В., які в подальшому призвели до незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та накладення арешту на майно, йому було завдано матеріальну шкоду, яка полягає у понесенні витрат на відшкодування шкоди за рішенням суду, та моральну шкоду, яка проявилась у стражданнях через невизначеність, значному психічному напруженні, порушенні нормальних життєвих зв`язків.

Втім, як встановлено судом, інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Гжибовським В.В. не приймалось будь-якого рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності, який в розумінні ст. 251 вказаного Кодексу є доказом в справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 221 КУпАП встановлено, що справи про адміністративні правопорушення, передбаченні ст. 124 КУпАП, розглядаються суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Відповідні матеріали були направлені до суду, уповноваженого розглядати справу про таке адміністративне правопорушення, який провадження у справі закрив.

Тобто, суд зазначає, що складання протоколу це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КпАП України, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №760/9462/16-а.

Отож, сам факт складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення і направлення цього протоколу на розгляд до Деснянського районного суду м.Києва, не свідчить про вчинення відповідачем протиправних дій відносно ОСОБА_1 .

Обгрунтовуючи підстави позову, позивач також посилається на наявність постанови судді Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року, якою провадження в справі за порушення ст. 124 КпАП України щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку зі спливом передбачених ст.38 КУпАП строків накладення адміністративного стягнення та зазначає про те, що така постанова є доказом неправомірності дій інспектора поліції щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, згідно постанови судді Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року суддею встановлено, що винність ОСОБА_1 у скоєному правопорушенні суд вважав доведеною, що підтверджується письмовими матеріалами справи, зокрема, протоколом про адміністративні правопорушення, схемою ДТП, протоколом огляду, поясненнями, постановою від 26.04.2017.

Факт закриття провадження у справі у зв`язку зі спливом передбачених ст.38 КУпАП строків накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення не є тотожним факту заподіяння моральної шкоди, який підлягає доведенню на загальних підставах.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Окрім того, обгрунтовуючи протиправність дій інспектора УПП у м.Києві Гжибовського В.В. при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , внаслідок яких йому було спричинено моральну шкоду, позивач також посилається на наявність кримінальних проваджень та проведення службової перевірки.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд зазначає про те що, з матеріалів справи вбачається, що Деснянським управлінням поліції Горловного управління Національної поліції у м.Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0015271 від 28.12.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.284 КК України, за фактом зіткнення на автодорозі «пр..Броварський - с.Зазим`я» автомобіля «Toyota RAV-4» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та «Toyota Camry» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , який внаслідок вказаної ДТП отримав тілесні ушкодження.

26.04.2017 дане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

З листа Деснянського управління Національної поліції у м.Києві вбачається, що за результатом розгляду обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0015271, керівництвом Головного управління Національної поліції України у м.Києві, проведено службову перевірку, за результатами якої начальника відділення ОСОБА_2 та старшого слідчого ОСОБА_5 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Суд звертає увагу, що згідно ч.ч.1-3 ст.13 Закону України "Про Національну поліцію" систему поліції складають:

1) центральний орган управління поліцією;

2) територіальні органи поліції.

До складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.

У складі поліції функціонують:

1) кримінальна поліція;

2) патрульна поліція;

3) органи досудового розслідування;

4) поліція охорони;

5) спеціальна поліція;

6) поліція особливого призначення;

7) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст.15 ЗУ "Про Національну поліцію").

Враховуючи це, суд констатує той факт, що ОСОБА_1 звертається до суду з позовом про відшкодування шкоди до Департаменту патрульної поліції, від імені якого діяв інспектор УПП у м.Києві Гжибовський В.В. при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . Однак, за результатами службової перевірки, на яку посилається позивач, притягнуто до дисциплінарної відповідальності начальника відділення ОСОБА_2 та старшого слідчого ОСОБА_5 Головного управління Національної поліції України у м.Києві, яке не є відповідачем у даній справі.

У свою чергу, між притягненням до дисциплінарної відповідальності посадових осіб ГУ НП у м.Києві ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і діями інспектора УПП у м.Києві Гжибовського В.В. при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , якими, на переконання останнього, йому заподіяно шкоду, причинно-наслідковий зв`язок відсутній.

Посилання позивача на існування кримінального провадження №0001251 від 04.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України, досудове розслідування у якому здійснюється Територіального управління ДБР у м.Києві та відомості до ЄРДР щодо якого внесені за заявою ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення старшим інспектором УПП у м.Києві Гжибовським В.В., суд вважає необґрунтованими, виходячи з положень ст.62 Конституції України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач не довів, як саму протиправність дій посадової особи УПП у м.Києві ДПП, так і те, що протиправна поведінка відповідачів викликала у нього негативні емоції та/або наслідки, які досягли рівня страждання або приниження, чим заподіяно моральну шкоду.

Додатково суд зазначає, що позивачем не доведено і розмір заявленої до стягнення моральної шкоди. Так, з матеріалів справи неможливо встановити, виходячи з яких мотивів та/або розрахунків позивач дійшов висновку, що йому завдано моральну шкоду саме у розмірі 400 000,00 грн.

Обгрутовуючи вимогу щодо стягнення матеріальної шкоди позивач посилається на судові рішення, якими було накладено арешт на належне йому майно та стягнуто з нього матеріальну та моральну шкоду.

Так, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 19.11.2019 у справі №753/11845/18 позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 292 334 грн. 57 коп. матеріальних збитків та 25 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 1 000 грн. 00 коп. понесених витрат на проведення оцінки пошкодженого майна, 978 грн. 00 коп. витрат, понесених на евакуацію пошкодженого автомобіля, а всього 319 312 грн. 57 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 18.02.2020 вказане рішення залишено без змін.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України).

Таким чином, із встановлених судом обставин справи вбачається, що позивачем не було доведено належним чином наявність збитків, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до відповідачів такої міри відповідальності як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а відтак і для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 15, 22, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 56 Конституції України, ст. 251 КпАП України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.