ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 752/22351/18

провадження № 61-11919св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Державне підприємство «СЕТАМ», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерина Валеріївна,

треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6»,

учасники справи за позовом третьої особи:

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який

у подальшому уточнив, до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), Державного підприємства «СЕТАМ»

(далі - ДП «СЕТАМ»), приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Шмідт К. В., треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6»

(далі - ЖБК «Молодіжний-6»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., ОСОБА_3 , про визнання права власності, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 02 вересня 1978 року до 19 лютого 2008 року.

У 1981 році після отримання ордеру на право зайняття квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 стала членом ЖБК «Молодіжний-6».

ОСОБА_1 зазначав, що пайовий внесок у розмірі 8 000,00 крб сплатив він за рахунок власних коштів, які отримав у подарунок від батьків його дружини.

24 грудня 2004 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру.

Позивач вказував, що у липні 2018 року ОСОБА_2 почала перешкоджати йому в користуванні квартирою та заявила про намір продати квартиру без його згоди. У вересні 2018 року він звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про реєстрацію права власності на частину квартири, проте вона відмовилась. Оскільки пайовий внесок був сплачений за його особисті кошти, позивач вважав, що спірна квартира є його особистою власністю.

Довідавшись про звернення стягнення на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом вчинення виконавчого напису та подальшу реалізацію квартири на електронних торгах, ОСОБА_1 зазначав про порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. норм Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про нотаріат», оскільки на момент вчинення виконавчого напису стягувач не надав підтвердження вручення боржнику повідомлення про порушення зобов`язання і намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на час вчинення виконавчого напису діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Станом на час звернення з позовом до суду приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт К. В. не виконала вимог Закону України «Про виконавче провадження» та порушила положення договору іпотеки, який передбачав право реалізації предмета іпотеки з прилюдних, а не з електронних торгів. Крім того, приватний виконавець не здійснила перевірку наявності прав на спірне майно у інших осіб, що призвело до порушень прав позивача.

ОСОБА_1 просив:

визнати його приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20609, вчинений 25 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 29 листопада 2018 року, з продажу квартири АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним протокол проведення електронних торгів від 29 листопада 2018 року № 372868 та акт про реалізацію предмета іпотеки від 12 грудня

2018 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К. В. щодо продажу квартири

АДРЕСА_1 .

У березні 2019 року ОСОБА_3 як третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_1 про визнання права власності та звільнення майна з під арешту, накладеного ухвалою суду у справі №752/22351/18

Позов мотивований тим, що спірна квартира була реалізована ДП «СЕТАМ» як предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку». Її визнано переможцем цих торгів.

Звернувшись до нотаріуса, їй стало відомо про те, що 05 листопада 2018 року на спірну квартиру накладено арешт у справі № 752/22351/18. Реалізація предмета іпотеки відбулась у визначений законом спосіб, а наявне обтяження перешкоджає оформити їй право власності на придбане майно.

У травні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Молодіжний-6», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 19 лютого 2008. За час шлюбу вона отримала ордер на право зайняття спірної квартири та набула членство в ЖБК «Молодіжний-6». Кошти на сплату пайового внеску були подаровані ОСОБА_1 її батьками, про що він написав розписку. Зазначені кошти витрачені в інтересах сім`ї на придбання квартири.

ОСОБА_2 наголошувала, що саме вона була членом кооперативу та займалась оформленням права власності, нерухоме майно придбано у шлюбі, тому таке майно є спільним майном подружжя.

ОСОБА_2 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя і визнання за кожним із сторін права власності на частину спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20609, вчинений 25 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 29 листопада 2018 року, з продажу квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним протокол проведення електронних торгів від 29 листопада 2018 року № 372868 та акт про реалізацію предмета іпотеки від 12 грудня

2018 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шмідт К. В., щодо продажу квартири АДРЕСА_1 .

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 , АТ «Альфа-Банк», ДП «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К. В. на користь

ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 638,40 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та позову третьої особи

з самостійними вимогами ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішуючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірної квартири його особистою власністю є обґрунтованими, оскільки вважав доведеним факт придбання спірного нерухомого майна за його власні кошти. Сам факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не спростовує факт набуття нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_1 , які були отримані ним як подарунок.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку договору дарування від 20 січня 1982 року, укладеному між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , вважав його належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, викладених позивачем у позові щодо придбання спірної квартири за власні кошти. Таким чином, суд дійшов висновку про придбання спірної квартири за особисті кошті ОСОБА_1 , які були подаровані йому, тому вважав, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки саме він сплатив пайовий внесок за свої особисті кошти.

Крім того, суд встановив факт недотримання стягувачем положень іпотечного договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, а також недотримання вимог Закону України «Про нотаріат» при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру), тому зробив висновок про протиправність подальшої реалізації такого майна шляхом продажу на електронних торгах, що є порядком звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого договором іпотеки.

Суд першої інстанції вказав, що вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірну квартиру та звільнення майна з під арешту, що накладений на підставі ухвали суду, не підлягають задоволенню в зв`язку з встановленням підстав для визнання недійсними електронних торгів, проведених ДП «СЕТАМ»

29 листопада 2018 року, з продажу квартири АДРЕСА_1 . Крім того, на переконання суду першої інстанції, вимоги про звільнення спірної квартири з під арешту не є належним способом захисту, оскільки такий арешт накладений відповідно до ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року з метою забезпечення в подальшому виконання рішення суду, а тому питання про зняття такого арешту повинно вирішуватись в порядку статті 158 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року

в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судові витрати

зі сплати судового збору у сумі 8 457,60 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що банк оскаржив рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 . У іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційний суд не переглядав.

У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й однин із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зазначав про те, що це нерухоме майно було придбано ним за власні кошти, які він отримав у дар від ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у розмірі 8 000,00 крб, відповідно до укладеного між ними договору дарування від 20 січня 1982 року.

Також цього ж дня ОСОБА_1 склав розписку про отримання від

ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 8 000,00 крб. У розписці зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується отримані кошти витратити на оплату пайового внеску для придбання вказаної квартири.

Апеляційний суд вказав, що відповідно до статті 243 ЦК України (у редакції чинній на час укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. У статті 244 ЦК України

(у редакції чинній на час укладення договору дарування) передбачено форму договору дарування. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Зі змісту договору дарування від 20 січня 1982 року вбачається, що при його укладенні сторонами не було дотримано вимог статті

244 ЦК України (у редакції чинній на час укладення договору дарування), оскільки такий договір не був нотаріально посвідчений. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважав, що вказаний договір дарування не може бути доказом у справі на підтвердження факту сплати ОСОБА_1 грошей отриманих у подарунок від ОСОБА_4 і ОСОБА_6 пайового внеску за спірну квартиру.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що докази, які наявні у матеріалах справи не можуть беззаперечно свідчити про те, що сплата коштів у розмірі 7 472,73 крб була внесена ОСОБА_1 за рахунок отриманих у подарунок коштів згідно договору дарування, так як грошові кошти за пайовий внесок були сплачені у 1992 році у повному розмірі за спливом десяти років з дня отримання їх ОСОБА_1 за договором дарування у 1982 році.

Крім того, позивач не вказав та не підтвердив належними та допустимими доказами факт зберігання коштів, подарованих у 1982 році, протягом десяти років з метою придбання (сплати пайового внеску) спірної квартири.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період спільного проживання сторін (спірну квартиру) ОСОБА_1 не спростована, оскільки ним не доведено належними доказами факту придбання спірної квартири за його власні кошти. Тому спірне нерухоме майно відповідно до положень

СК України не є його особистою приватною власністю.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_1 не доведено придбання спірної квартири за особисті кошти, апеляційний суд зробив висновок, що підстав для визнання цього нерухомого майна особистою власністю ОСОБА_1 немає.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів і акта про реалізацію предмета іпотеки, то апеляційний суд вважав такі вимоги похідними від вимоги про визнання нерухомого майна особистою власністю та визнання права власності на спірне нерухоме майно. Тому, на переконання суду, у їх задоволенні слід також відмовити.

Доводи апеляційної скарги банку про те, що позивач пропустив позовну давність стосовно вимог про визнання нерухомого майна особистою власністю, оскільки позивач подав такий позов за спливом десяти років після розірвання шлюбу

з відповідачем, апеляційний суд до уваги не взяв, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено по суті його позовних вимог. Крім того, проаналізувавши дотримання відповідного строку, суд вказав, що підстав для висновку про несвоєчасне звернення позивача до суду з цим позовом немає.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у судовому рішенні відмовлено.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат

Кохановський В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції помилково вважав, що сторони заперечують факт витрачання подарованих ОСОБА_1 коштів на сплату пайового внеску за спірну квартиру;

факт придбання спірної квартири за кошти, подаровані ОСОБА_1 , визнається ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, у зустрічній позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу, в яких вона вказала, що інших коштів для оплати пайового внеску у подружжя не було і сплачено коштами, подарованими колишньому чоловіку її батьками. На підтвердження цих обставин вона подала до суду копії договору дарування грошей колишньому чоловіку для сплати пайового внеску та копію розписки, складеної при отриманні вказаних коштів. При цьому заперечення ОСОБА_2 проти позову ґрунтуються на нормах статті 60 СК України, а саме про те, що спірна квартира набута за кошти, подаровані колишньому чоловіку, але набуття цієї квартири мало місце у період шлюбу між нею і ОСОБА_1 . Тому суд вважав, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та повинна бути поділена по частині кожному із подружжя;

апеляційний суд застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, які є нерелевантними.

Доводи касаційної скарги свідчать, що постанова апеляційного суду оскаржуються в касаційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог за позовом ОСОБА_1 . У іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується,

а тому касаційним судом не переглядається.

У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кохановський В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року про відмову

у задоволенні заяви про виправлення описки.

У лютому 2023 року від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшли відзиви на касаційну скаргу.

Відзив ОСОБА_3 мотивований тим, що:

ОСОБА_2 надала до суду документи, які викликають сумнів

з приводу їх достовірності, маніпулюючи фактами вона намагається ввести суд в оману;

згідно з пунктом 1.6 іпотечного договору від 11 липня 2008 року

№ 02-10/2899 іпотекодавець ОСОБА_2 при підписанні договору своїм підписом підтвердила, що не існує прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку;

після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах або продажу предмета іпотеки відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_1 заявив про свої права та оформив їх як позивач лише 26 жовтня 2018 року; до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності;

у матеріалах справи є довідка ЦНАП від 30 червня 2021 року № 64557191 про те, що ОСОБА_1 з 01 грудня 1981 року та до теперішнього часу зареєстрований у квартирі

АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою ЦНАП від 29 червня 2021 року № 64492550

ОСОБА_2 з 01 грудня 1981 року та до теперішнього часу проживає у цій квартирі. Таким чином, ОСОБА_1 , котрий близько 30 років зареєстрований за однією і тією ж адресою, що і ОСОБА_2 , та який вільно користується квартирою, не міг не знати про укладання іпотечного договору, а також про проведення виконавчих дій. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діють недобросовісно, намагаються ввести суд в оману;

договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, якщо за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 буде визнано право на частки спірної квартири, необхідно також визнати і грошові зобов`язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» у відповідній частці за кожним з них. Таким чином, ОСОБА_2 ОСОБА_1 , не бажаючи виконувати взяті на себе фінансові зобов`язання, маніпулюючи фактами, намагаються ввести суд в оману;

поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовна кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відзив ОСОБА_2 обґрунтований тим, що:

після оплати пайового внеску ОСОБА_1 за кошти, які були подаровані йому її батьками, вона отримала від ЖБК «Молодіжний-6» документи для оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, спірна квартира придбана за рахунок коштів, які належали її колишньому чоловіку, але, враховуючи, що придбання відбулось в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , майно, набуте в період шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Оскільки спірна квартира придбана за час перебування у шлюбі і в розумінні норм СК України є спільним майном подружжя, тому вона повинна ділитись порівну.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року, відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою касаційну скаргу ОСОБА_1 у частині посилання на висновки у справах № 755/5895/18, № 758/11906/19 та підстави, визначеної у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, повернено особі, яка її подала.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі

№ 6-801цс16, від 16 грудня 2016 року у справі № 6-2641цс15 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який 02 вересня 1978 року зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Московського району міста Києва, актовий запис № 1805.

Цей шлюб розірвано 19 лютого 2008 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво та вчинено актовий запис № 76.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 , яка з 23 листопада 1981 року була членом ЖБК «Молодіжний-6», отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке видане 24 грудня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до довідки ЖБК «Молодіжний-6» від 08 грудня 2004 року № 19, виданої ОСОБА_2 , пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , становить 7 472,73 крб, що сплачено у повному обсязі

10 жовтня 1992 року.

Відповідно до договору дарування від 20 січня 1982 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , позивач отримав від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у дар кошти у розмірі 8 000,00 крб. Подаровані кошти ОСОБА_1 зобов`язався витратити на виплату пайового внеску для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Договір дарування від 20 січня 1982 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 нотаріально не посвідчувався.

20 січня 1982 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від

ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 8 000,00 крб. У розписці зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується отримані кошти витратити на оплату пайового внеску для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами іпотечного договору від 11 липня 2008 року № 02-10/2899, укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ «Укрсоцбанк» та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П.

(з подальшими змінами та доповненнями), квартиру АДРЕСА_1 передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_7 за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 10-29/7893.

25 вересня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А. з метою задоволення вимог кредитора за період з

23 жовтня 2014 року до 24 травня 2017 року в розмірі тіла кредиту 1 074 882,86 грн та нарахованих відсотків в розмірі 411 734,66 грн вчинив виконавчий напис

№ 20609 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

29 листопада 2018 року ДП «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації предмета іпотеки (квартири), що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 372868.

Переможцем торгів визнано ОСОБА_3

12 грудня 2018 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва

Шмідт К. В. склала акт про реалізацію предмета іпотеки у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 20609, виданого 25 вересня 2017 року приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про визнання права приватної власності на квартиру

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 22 КпШС України (у редакції, чинній на час набуття спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 60 СК України (чинної на час звернення з позовом до суду) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Тобто як статтею 22 КпШС України, так і статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними

в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того

з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23) вказано, що

«у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту

3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власнікошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними

в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того

з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності.

Цяпрезумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року у справі № 753/472/19 (провадження № 61-6407св21) зазначено, що

«згідно частини першої статті 57 СКУкраїни особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, алеза кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте

в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. […]

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того

з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі

№ 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)».

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається:

позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом та спростовуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, посилався на те, що кошти на пайовий внесок за спірну квартиру сплачені ним за рахунок його власних коштів, які він отримав у дар від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до договору дарування від 20 січня 1982 року. Цього ж дня він також склав розписку про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 8 000,00 крб, в якій зазначено, що він зобов`язується отримані кошти витратити на оплату пайового внеску для придбання спірної квартири. Тому, на його переконання, спірне нерухоме майно є його приватною власністю;

відповідач ОСОБА_2 вказувала, що грошові кошти для сплати пайового внеску були сплачені ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, право власності на спірну квартиру зареєстроване за нею як за членом ЖБК «Молодіжний-6». Тому спірна квартира не є приватною власністю позивача;

суд першої інстанції, надаючи оцінку договору дарування від 20 січня

1982 року, укладеному між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , вважав його належним та допустимим доказом на підтвердження обставин щодо придбання спірної квартири за власні кошти. Суд зробив висновок про придбання спірної квартири за особисті кошті ОСОБА_1 , які були подаровані йому,

а також вважав, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки саме він сплатив пайовий внесок за свої особисті кошти;

апеляційний суд обґрунтовано вважав, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що договір дарування від 20 січня 1982 року

є належним доказом на підтвердження факту сплати ОСОБА_1 пайового внеску за спірну квартиру за рахунок грошей, отриманих у подарунок від

ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , оскільки наявні у справі докази не можуть беззаперечно свідчити про те, що сплата коштів у розмірі 7 472,73 крб була внесена ОСОБА_1 за рахунок отриманих у подарунок коштів згідно з договору дарування, адже грошові кошти за пайовий внесок були сплачені у 1992 році

у повному розмірі за спливом десяти років з дня отримання ОСОБА_1 коштів за договором дарування у 1982 році. Позивач також не підтвердив належними та допустимими доказами факт зберігання коштів, подарованих у 1982 році, протягом десяти років з метою придбання спірної квартири (сплати пайового внеску);

таким чином, презумпція спільності права власності подружжя на придбане

в період спільного проживання сторін (спірну квартиру) ОСОБА_1 не спростована.

Встановивши, що ОСОБА_1 не доведено факту придбання спірної квартири за особисті кошти, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що підстав для визнання цього нерухомого майна його особистою власністю немає.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У пунктах 33-34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що «реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 05 червня 2018 року у справі

№ 910/856/17 (пункти 40-41), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц

(пункт 56))».

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі

є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані

у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі

№ 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження

№ 12-31гс22).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що «якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову

(див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги про визнання недійсними електронних торгів до ОСОБА_2 , АТ «Альфа-Банк», ДП «СЕТАМ», приватного виконавця Шмідт К. В. Як підставу для задоволення його вимог про визнання недійсними електронних торгів вказував на те, що приватний виконавець Шмідт К. В. не виконала вимог Закону України «Про виконавче провадження», порушила положення договору іпотеки, який передбачав право реалізації предмета іпотеки з прилюдних, а не з електронних торгів, та не здійснила перевірку наявності прав на спірне майно у інших осіб;

суд апеляційної інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів є похідними від основної вимоги про визнання права приватної власності на квартиру, у задоволенні якої відмовлено. Тому суд зробив висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів;

проте переможець зазначених електронних торгів (покупець спірного майна) ОСОБА_3 не залучена до участі у справі, клопотань про залучення

її співвідповідачем ОСОБА_1 не подавав. При цьому АТ «Альфа-Банк» не

є належним відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсними електронних торгів.

За таких обставин суди мали б відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів з підстав їх пред`явлення за неналежного складу відповідачів. Отже, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів, проте помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Щодо позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (відповідно до статті 18 ЦК України).

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частини перша статті 575 ЦК України).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем.

Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано в статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавець у вказаній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України). Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження чи на вчинення договору іпотеки спільного майна, але не був стороною договору, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2022 року у справі № 274/4134/15-ц (провадження № 61-806св22)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 200/13852/17 (провадження № 61-46088св18) зазначено, що «встановлено, що іпотекодавцем майна, відносно якого нотаріус вчинив виконавчий напис, є ОСОБА_3, правовідносини щодо вчиненого виконавчого напису виникли між кредитором, боржником та іпотекодавцем, які вчинений виконавчий напис не оспорювали. Позивач як дружина іпотекодавця надала згоду на передачу майна в іпотеку, що не оспорює. Звернувшись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання, ОСОБА_1 посилалась на відсутність підстав для вчинення виконавчого напису, оскільки сума боргу була небезспірною. Задовольняючи такі позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, також виходили із того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не переконався у безспірності суми кредитного боргу, проте не врахували, що позивач не є стороною кредитного та іпотечного договорів, а сторони за договорами - кредитор, боржник та іпотекодавець не заперечують та не оспорюють вчинення виконавчого напису нотаріуса, у тому числі й з огляду на розмір боргу. З урахуванням встановлених обставин та відсутності у позивача статусу іпотекодавця спірного майна, згоду на передачу якого в іпотеку вона надала при укладенні договору іпотеки, правових підстав вважати, що вчиненим виконавчим напису будь-яким чином порушуються права чи інтересу позивача, які підлягають судовому захисту, немає».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 523/1585/17 (провадження № 61-9826св21) вказано, що «[…] встановлено, що іпотекодавцем майна, відносно якого нотаріус вчинив оспорюваний виконавчий напис, є ОСОБА_2 (майновий поручитель), стягувачем - АТ «Райффайзен банк Аваль», боржником - Фірма «Медтерм» у формі ТОВ. Позивач як чоловік іпотекодавця надав згоду на передачу майна в іпотеку та не є стороною кредитного або іпотечного договорів. […] За таких обставин немає підстав вважати, що вчиненням оспорюваного виконавчого напису порушуються права чи інтересу позивача, який не є стороною кредитного та іпотечного договорів (кредитором, боржником або іпотекодавцем) та лише надав згоду на передачу майна в іпотеку як подружжя іпотекодавця, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір іпотеки, відповідно, який і є учасником спірних правовідносин».

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися,

а створені обов`язки підлягають виконанню (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).

У справі, що переглядається:

як підставу для задоволення його вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 зазначав про порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. норм Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про нотаріат», зокрема на відсутність підтвердження вручення боржнику повідомлення стягувача про порушення зобов`язання і намір звернути стягнення на предмет іпотеки станом на момент вчинення виконавчого напису;

згідно з умовами іпотечного договору від 11 липня 2008 року № 02-10/2899, укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ «Укрсоцбанк» та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. квартиру АДРЕСА_1 передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_7 за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 10-29/7893;

позивач іпотечного договору від 11 липня 2008 року у судовому порядку не оспорював, презумпцію правомірності цього правочину не спростував;

іпотекодавцем майна, відносно якого нотаріус вчинив оспорюваний виконавчий напис, є ОСОБА_2 (майновий поручитель), стягувачем - ПАТ «Укрсоцбанк», боржником - ОСОБА_7 . Позивач ОСОБА_1 як чоловік іпотекодавця не є стороною кредитного або іпотечного договорів;

таким чином, немає підстав вважати, що вчиненням оспорюваного виконавчого напису порушуються права чи інтересу позивача, який не є стороною кредитного та іпотечного договорів (кредитором, боржником або іпотекодавцем).

За таких обставин апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів і акта про реалізацію предмета іпотеки

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи

є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або

є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження

№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження

№ 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження

№ 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження

№ 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від

19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі

№ 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що «оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача».

Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. На відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22). Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (пункти 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі

№ 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21)).

У справі, що переглядається:

суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта реалізації предмета іпотеки, оскільки вважав, що ці позовні вимоги ОСОБА_1

є похідними від основної вимоги про визнання права приватної власності на квартиру, у задоволенні якої відмовлено;

проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що вимоги позивача про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта реалізації предмета іпотеки є неналежними (неефективними) способами захисту. У зв`язку з цим у задоволенні вказаних вимог належало відмовити саме з цієї підстави.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта реалізації предмета іпотеки, але помилився щодо мотивів відмови

у задоволенні цих позовних вимог. Тому рішення суду апеляційної інстанції

у вказаній частині позовних вимог належить змінити у мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги,у зв`язку з необхідністю врахування висновків щодо застосування норм права, викладених упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року

у справі № 753/472/19 (провадження № 61-6407св21), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від

10 листопада 2023 року у справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 523/1585/17 (провадження № 61-9826св21), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року

в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження

№ 14-96цс21), дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції частково прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині позовних вимог

ОСОБА_1 про визнання права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 залишити без змін; постанову апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів і акта про реалізацію предмета іпотеки змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки касаційний суд змінює частково оскаржені судові рішення, але тільки у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольни частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів,

визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів і акта про реалізацію предмета іпотеки змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук