Номер провадження: 22-ц/813/4637/23
Справа № 509/7554/21
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В.,Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Главацький Юрій Анатолійович,

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

У грудні 2021 року ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулось із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просило суд в порядку ст. 625 ЦК України стягнути з відповідачів 3% річних за користування грошовими коштами за період з 20 грудня 2018 року по 20 грудня 2021року в розмірі 24 821,54 дол. США та судовий збір.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник товариства зазначив, що 26 жовтня 2007 року між ПАТ "Ерсте Банк" та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/1581/44/06015, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 250 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12.5% річних. Також в той же день між банком та відповідачкою ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання основного зобов`язання, був укладений договір поруки. Банк свої зобов`язання по вказаному кредитному договору виконав, що підтверджується підписаннями договору.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2011 року у справі №2-1120/11 стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за вказаним кредитом у розмірі 275797,13 дол. США та 228 182, 99 грн.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 вересня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження по виконавчому листу №2-1120/11 з ПАТ "Ерсте Банк" на ПАТ "Фідобанк", у зв`язку із перейменуванням ПАТ.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 серпня 2021 року замінено сторону виконавчого провадження по виконавчому листу №2-1120/11 з ПАТ "Фідобанк" на ТОВ «Консалт Солюшенс» у зв`язку із відступленням права вимоги за кредитним договором № 014/1581/44/06015 від 26 жовтня 2007 року.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову суд виходив з того, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2011 року у справі №2-1120/11 відповідачами не виконано, а наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. При цьому, суд виснував про дотримання позивачем строку позовної давності, з огляду на складення розрахунку заборгованості за трирічний період, що передував зверненню із позовом.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права, просив оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2011 року у справі №2-1120/11 змінено форму та умови зобов`язання відповідачів, а також факт пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, зважаючи на те, що підставою позову є невиконання відповідачами рішення суду, ухваленого ще у 2011 році.

У судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, відповідачі будучі належними чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання не з`явилися, із заявою чи клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника ОСОБА_1 адвоката -Главацького Ю.А. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду вказаним нормам відповідає не в повній мірі, виходячи з такого.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду про наявність підстав для стягнення з відповідачів 3 % річних за невиконання Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2011 року у справі №2-1120/11, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статі 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання),-а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 49 768,72 дол. США, що встановлена рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2013 року у справі № 1512/984/2012, є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, відповідно до правового висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, - право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Тобто, після закінчення строку дії кредитного договору або в разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Такого правового висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019р. у справі №761/4878/16-ц (провадження № 61-1625св18).

Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Така позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) та від 04 червня 2019року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 26 жовтня 2007 року між банком ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №014/1581/44/06015, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 250 000 доларів США, зі строковим користуванням кредитними коштами до 25 жовтня 2017 року із сплатою 12.5 відсотків річних (а.с.21).

26 жовтня 2007 року між банком ВАТ «Ерсте Банк» та відповідачкою ОСОБА_2 з метою забезпечення вказаного вище кредитного договору, був укладений договір поруки(а.с.18).

15 серпня 2011 року у справі №2-1120/11 Овідіопольським районним судом Одеської області ухвалено рішення згідно якого з відповідачів на користь банку підлягає стягненню заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 275 794.13 доларів США та 228 182.99 грн. в солідарному порядку та судові витрати в сумі 910 грн. з кожного.

13 серпня 2021 року правонаступником по виконанню кредитного договору відповідно до ухвали суду став позивач (а.с.24).

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2011 року у справі №2-1120/11 виконано не було.

Тож, оскільки у період з з 20 грудня 2018 року по 20 грудня 2021 року (дата розрахунку заборгованості) відповідачі безпідставно користувались коштами у розмірі, що підлягали сплаті до сплати ВАТ «Ерсте Банк», а після укладення договору про відступлення права вимоги позивачу - ТОВ «Консалт Солюшенс», останнє має підстави вимагати від відповідачів сплати 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі.

Щодо доводів скаржника про порушення позивачем строків позовної давності, колегія суддів вважає такі частково обґрунтованими, зважаючи на таке.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Позивач, в порядку частини другої статті 625 ЦК України, просив стягнути з відповідачів 3% річних за користування грошовими коштами за період з 20 грудня 2018 року по 20 грудня 2021 року, тобто за 1095 днів, в розмірі 24 821, 54 дол. США, водночас, як убачається зі штампу поштової служби на конверті, вказана вище позовна заява направлена позивачем 22 грудня 2021 року, отже період на який позивачем нараховано 3% річних за користування грошовими коштами перевищує трирічний строк, що передував поданню такого позову на два дні.

З огляду на наведене та з урахуванням заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, сума стягнутої заборгованості за користування грошовими коштами підлягає зменшенню до 24 776,13 дол. США (275 794,13*3%*1094:365).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити та зменшити розмір стягнутої суми заборгованості у межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, отже, зважаючи на зменшення суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів, зменшенню підлягає і розмір стягнутого з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи загальний розмір позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви, пропорційно задоволених вимог, у розмірі 10 124,90 грн, а з позивача на користь скаржника сума сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених вимог, у розмірі 27,84 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Главацький Юрій Анатолійович, задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2022 року змінити, зменшивши суму стягнутих солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» 3% річних за користування грошовими коштами з 24 821,54 дол. США до 24 776,13 доларів США, та суму судового збору за подання позовної заяви стягнутого з кожного відповідача окремо з 5 072, 59 грн до 5 062,45 грн .

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 27,84 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено - 29 грудня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

Н.В. Стахова