Справа № 308/1066/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., за участі секретаря судового засідання Федорнак О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики (у формі розписки), -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики (у формі розписки) за якою просить суд: стягнути із останнього на свою користь заборгованість за позикою у розмірі: 338 937,77 грн. з яких: - тіло позики - 300 000,00 грн.; - відсотки за користування позикою (3% річних) - 4 364,38 грн.; - інфляційне збільшення за весь строк прострочення 10 014,49 грн.; - штрафні санкції за весь час прострочення з 20.07.2021 року по 12.01.2022 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) - 24 558,90 грн. та витрати із сплати судового збору.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

29 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики (у формі розписки).

На виконання умов договору позики Позикодавець надала Позичальнику 300 000,00 (триста тисяч) гривень із строком повернення до 19 липня 2021 року. ОСОБА_2 використав отримані від Позикодавця кошти на власний розсуд та у визначений договором позики строк борг ОСОБА_1 не повернув.

Додаткові докази підписання відповідачем розписки щодо отримання позики саме від позивача містяться в електронному листуванні та на електронному носію, в яких зафіксовані листування та розмови між позивачем та відповідачем. Позивач вважає, що із вказаних записів вбачається, що саме ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 300 000,00 (триста тисяч) гривень із строком повернення до 19 липня 2021 року. Також із електронного листування та аудіо запису розмови вбачається, що в передбачений розпискою строк ОСОБА_2 отримані в борг кошти ОСОБА_1 не повернув та намагається уникнути виконання боргового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 218 ЦК України вказаний вище аудіо запис є доказом факту невиконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_3 ОСОБА_2 заборгував ОСОБА_1 за борговою розпискою від 29 квітня 2021 року 300 000,00 грн.

З чисельних платіжних доручень за 2018 2020 роки вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово отримував від ОСОБА_1 та повертав їй фінансову допомогу у різних сумах. У такий спосіб ОСОБА_2 сформував у ОСОБА_1 помилкову довіру до власної платоспроможності.

Станом на 12.01.2022 року борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 29 квітня 2021 року становить 338 937,77 (триста тридцять вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн. 77 коп. З яких: - тіло позики - 300 000,00 грн. 00 коп.; - відсотки за користування позикою (3% річних) - 4 364,38 (чотири тисячі триста шістдесят чотири) грн. 38 коп.; - інфляційне збільшення за весь строк прострочення 10 014,49 грн. 49 коп.; - штрафні санкції за весь час прострочення з 20.07.2021 року по 12.01.2022 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) - 24 558,90 (двадцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 90 коп. які і просить позивач стягнути з відповідача на свою користь.

За ухвалою від 01.02.2022 року судом було відкрите провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження.

За ухвалою від 17.03.2022 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції через відсутність вільних залів.

25.03.2022 року та у подальшому від позивача до суду надійшов ряд письмових заяв про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника.

Проте, 22.08.2022 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 за яким вона просить суд: відмовити Позивачеві у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування відзиву представник зазначив, що у Відповідача є підстави вважати, що розписка була сфальсифікована Позивачем з метою введення суду в оману. Таким чином, щодо наданої копії розписки у Відповідача є сумніви щодо її відповідності оригіналу в силу відсутності такого оригіналу.

Цієї ж дати до суду від представника відповідача також надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, за яким він просить суд: призначити почеркознавчу експертизу, поставивши експертам такі питання:

1 - Чи виконаний рукописний текст «з зобов`язанням погоджуюсь, ОСОБА_5 , 29.04.2021 року» в розписці від 29.04.2021 року ОСОБА_2 чи іншою особою.

- Чи викопаний підпис па розписці від 29.04.2021 року ОСОБА_2 чи іншою особою.

Виконання експертизи просить доручити фахівцям Київського науково-дослідного екпертно-криміналістичного центру України, адреса: 04119, м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, 5, тел. 044-226-21-51, електронна адреса:

Витрати по оплаті почеркознавчої експертизи покласти на Відповідача.

24.10.2022 року до суду також надійшло клопотання від представника відповідача про витребування у Позивача оригіналу розписки від 29.04.2021 р. задля проведення експертизи.

В судовому засіданні 24.10.2022 року представник відповідача ОСОБА_6 вищезазначені клопотання підтримала та просила суд їх задовольнити, передусім витребувавши від позивача оригінал розписки від 29.04.2021 р. задля проведення експертизи.

За ухвалою від 24.10.2022 року судом було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від позивача ОСОБА_1 оригінал розписки від 29.04.2021 року, та постановлено, що його слід подати до суду у найкоротший термін. Зупинено провадження у цивільній справі № 308/1066/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики (у формі розписки), - до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань.

На виконання вищезазначеної ухвали суду із супровідним листом від 21.11.2022 року позивачем був наданий суду оригінал розписки від 29.04.2021 року (а.с. 192).

За ухвалою від 16.03.2023 року судом було поновлено провадження у справі № 308/1066/22 оскільки відпали обставини, що були підставою для зупинення провадження у цій справі.

19.05.2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про збільшення позовних вимог, згідно яких просить: стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою у розмірі: 615 272,82 грн., з яких: тіло позики - 300 000,00 грн.; відсотки за користування позикою (3% річних) - 16 594,52 грн.; інфляційне збільшення за весь строк прострочення - 105 182,41 грн., - штрафні санкції за весь час прострочення з 20.07.2021 по 23.05.2023 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) 193 495,89 грн. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 6 152,73 грн. В обґрунтування клопотання зазначила, що розрахунок нарахувань на тіло позики в позові обчислювався з огляду на час прострочення з 20.07.2021 (перший день прострочення) по 12.01.2022 (день складання позову). Враховуючи, що станом на день складання даної заяви сума боргу відповідачем не повернута, рішення у справі не винесено, вважає за необхідне скористатись своїм правом, та збільшити позовні вимоги, зробивши перерахування 3% річних, інфляційних та штрафних санкцій за весь період з 20.07.2021 (перший день прострочення) по 23.05.2023 (дата судового засідання в якому має розглядатись справа про стягнення відповідної заборгованості).

За ухвалою від 23.05.2023 року судом було прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_1 , про збільшення розміру позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики (у формі розписки). Встановлено сторонам строк у десять днів з моменту отримання ухвали на подання письмових заяв з урахуванням збільшених вимог.

Протягом встановленого судом строку будь яких письмових заяв до суду не надійшло.

Черговий розгляд справи після поновлення провадження був призначений на 25.04.2023 року на 15 год. 00 хв., проте цієї дати розгляд справи не відбувся через перебування судді у нарадчій кімнаті у іншій справі, тому розгляд справи був відкладений на 23.05.2023 року на 15 год. 00 хв., проте сторони не прибули на розгляд справи. Розгляд справи був відкладений на 19.07.2023 року на 19.07.2023 року на 15 год. 00 хв., сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

25.05.2023 року позивач повторно подала до суду заяву про збільшення позовних вимог аналогічного змісту раніше поданій заяві від 19.05.2023 року, тому судом її прийнятність не вирішувалася.

18.07.2023 року до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника.

Таким чином залишилося не вирішеним клопотання відповідача від 22.08.2022 року про проведення почеркознавчої експертизи, проте оскільки ані представник відповідача, ані відповідач до суду так і не прибули, клопотання не підтримали суд вважає за необхідне залишити зазначене клопотання без розгляду. Слід також зазначити, що неявка відповідача та його представника унеможливила розгляд цього клопотання, оскільки призначення експертизи неможливе без відібрання судом зразків підписів у відповідача та збирання судом доказів у якості порівняльних зразків, яке неможливе за відсутності клопотань від сторони яка ініціювала проведення експертизи, оскільки буде порушенням принципу диспозитивності та змагальності сторін.

Судове засідання у справі було призначене на 15 год. 00 хв. 19.07.2023 року, однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як п`ять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою є 20.07.2023 року.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з оригіналу розписки від 29 квітня 2021 року, ОСОБА_2 протягом 2020 березень 2021 року отримав у борг від ОСОБА_1 300 000,00 грн., що еквівалентно 10 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 19 липня 2021 року без відсотків.

Як стверджує відповідач та не заперечується позивачем у позовній заяві його рукою у розписці написана тільки фраза: «З зобов`язанням погоджуюсь ОСОБА_2 29.04.2021» із проставленням особистого підпису.

Згідно останнього розрахунку суми заборгованості, позивачем на суму основного боргу 300 000,00 грн. було нараховано: відсотки за користування позикою (3% річних) - 16 594,52 грн.; інфляційне збільшення за весь строк прострочення - 105 182,41 грн., - штрафні санкції за весь час прострочення з 20.07.2021 по 23.05.2023 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) 193 495,89 грн., відтак позивач вважає, що загальна сума боргу відповідача становить 615 272,82 грн.

Доказів на підтвердження факту повернення відповідачем ОСОБА_2 коштів за розпискою суду не надано.

Поняття та регулювання позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст. 207 ЦК).

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16.

У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові ВС від 22.02.2023 у справі № 638/5333/19 зазначено, що: «згідно зі ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Стаття 207 ЦК встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Згідно з ч.1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)».

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підписання відповідачем розписки від 29.04.2021 року із зазначенням фрази: «З зобов`язанням погоджуюсь ОСОБА_2 29.04.2021» свідчить про те, що договір позики був укладений, а сторонам позикових відносин були цілком зрозумілі всі його умови і сторони вважали такі умови справедливими щодо себе.

В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц (ЄДРСРУ № 83836261) Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Зі змісту представленої позивачем розписки вбачається, що відповідач отримав у борг від позивача протягом 2020 березень 2021 року у борг 300 000,00 грн.

На підставі наведеного суд приходить до висновку про те, що представлена позикодавцем - позивачем ОСОБА_1 розписка від 29.04.2021 року підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми у розмірі 300 000,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Оригінал боргової розписки наявний у матеріалах справи і безпосередньо досліджений судом.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.09.2020 року (справа № 569/24347/18), від 26.09.2018 року (справа №483/1953/16-ц), від 31.10.2018 року (справа №707/2606/16-ц).

Відтак позовна вимога в частині стягнення позики у розмірі 300 000,00 грн. є доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що відповідач належними та допустимими доказами не спростував належність саме йому підпису на розписці.

Решта доказів наданих позивачем, судом не приймається до уваги як належні та допустимі, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки строк повернення позики за розпискою закінчився, а відповідач ОСОБА_2 свого зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позивачу борг, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідача суми боргу за договором позики від 29.04.2021 року у розмірі 300 000,00 грн., а також нарахованих на неї відсотків за користування позикою (3% річних) - 16 594,52 грн. за період з 20.07.2021 по 23.05.2023 року та інфляційного збільшення - 105 182,41 грн. за період з 20.07.2021 по 23.05.2023 року.

Проте, як зазначено у п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відтак слід звільнити відповідача від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України за період дії в Україні воєнного стану, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача виключно відсотки за користування позикою (3% річних) за період з 20.07.2021 по 23.02.2022 року, які становлять 5400,00 грн. та інфляційне збільшення за період з 20.07.2021 по 23.02.2022 року, яке становить 19 069,39 грн., оскільки на час розгляду справи в суді та винесення цього рішення не закінчився період дії воєнного стану в Україні. Відтак позов підлягає задоволенню частково в частині цих вимог.

Що ж стосується стягнення штрафних санкцій за весь час прострочення з 20.07.2021 по 23.05.2023 року (відсотковий розмір обчислений за обліковою ставкою Національного банку України) 193 495,89 грн., які позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У даному випадку сторони у договорі позики (розписці від 29.04.2021 року) не встановили розмір неустойки (пені), прямо не передбачений такий розмір і актом цивільного законодавства, який підлягає обов`язковому застосуванню до спірних правовідносин, відтак відсутні правові підстави задля стягнення неустойки (пені) з відповідача, як того просить позивач, тому слід відмовити у позові в цій частині.

Оскільки відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, - у даному випадку з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 244,69 грн., решта витрат із сплати судового збору слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись статтями 202, 207, 254, 509, 525, 526, 533, 545, 610, 626-628, 638, 640, 1046-1049 ЦК України, статями 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263-265, 273, 280-283, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У ХВ АЛ ИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики (у формі розписки), - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , заборгованість за договором позики від 29 квітня 2021 року у загальному розмірі 324 469,39 грн. (триста двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят дев`ять гривень 39 копійок), яка складається з: позики у розмірі 300 000,00 грн., відсотків за користування позикою (3% річних) за період з 20.07.2021 по 23.02.2022 року, які становлять 5 400,00 грн. та інфляційного збільшення за період з 20.07.2021 по 23.02.2022 року, яке становить 19 069,39 грн., а також витрат із сплати судового збору у розмірі 3 244,69 грн.

В задоволенні решти вимог за позовною заявою відмовити.

Решту витрат із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 20.07.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова