Справа № 201/5200/23
Провадження № 2/201/2098/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

12 липня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

представника позивача адвоката Костогриза О.В.,

представника відповідача адвоката Пашніної А.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії (а.с.2-6).

Ухвалою від 10.05.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 22).

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2022р. за ОСОБА_1 визнано право у порядку спадкування за законом власності на 1/9 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрував право власності.

Співвласниками квартири є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позивач і відповідачі є співвласниками квартири в порядку успадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після прийняття спадщини з 29.01.2021р. ОСОБА_1 набув права володіння та користування квартирою .

В квартирі фактично проживають сторонні особи, оскільки співвласник квартири ОСОБА_2 , яка зареєстрована у квартирі одноособово, використовує всю квартиру для отримання прибутку, шляхом здачі в оренду. Остання за згодою іншого співвласника ОСОБА_3 не дає позивачеві ключі від квартири, не впускає його до квартири, не дозволяє йому і членам його сім`ї вселитися до квартири та проживати.

Відповідачі чинять перешкоди. Так, після звернення із заявою про прийняття спадщини відповідачі вирішувати спірні питання позасудовому порядку відмовились. З метою затягування оформлення права на спадщину утримували оригінали правовстановлюючих документів, тому позивач був вимушений звертатись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. В судові засідання відповідачі не з`являлись, тому суд розглянув справу в заочному порядку. Відповідачі оскаржували рішення. Квартиру здають в оренду з метою отримання доходу. Станом на квітень 2023 року в спірній квартирі продовжують мешкати невідомі особи, що унеможливлює вселення позивача. ОСОБА_1 неодноразово звертався до ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровської області із заявами про надання допомоги в з`ясуванні осіб, які проживають в квартирі, відповіді не отримав.

Після отримання правовстановлюючих документів та реєстрації права власності ОСОБА_1 намагався потрапити до квартиру і отримати ключі від вхідних дверей спірної квартири, але оскільки в квартирі мешкають невідомі особи і потрапити в квартиру він не зміг. У квітні 2023 року знову звернувся до ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про допомогу в усунені перешкод, на яку отримав відповідь, якою відмовлено і рекомендовано звертатись до суду.

На підставі викладеного просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою шляхом надання відповідної кількості комплектів ключів від вхідних дверей квартири, вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідачів звільнити житлову площу від сторонніх осіб, перебування яких не було узгоджено з власником ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. 24.05.2023р. надала відзив на позовну заяву (а.с. 35-38), у якому не погодилася із позовними вимогами. Зазначила, що позивач володіє 1/9 частки квартири, рештою 8/9 частин квартири володіють відповідачі. За змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна, надання якого у користування вимагає такий співвласник.

Позивач, незважаючи на те, що володіє незначною 1/9 часткою квартири на праві спільної часткової власності, фактично просить надати йому у користування та розпорядження всю квартиру, не зважаючи на незначний розмір його частки. У ст. 47 ЖК України визначено норму жилої площі на одну особу в розмірі 13,65 квадратного метра. Загальна площа трикімнатної квартири становить 87,7 кв. м, а житлова - 55,7 кв. м. Розмір кімнат: 24,9 кв. м., 15,9 кв. м. та 15,3 кв. м. Якщо вирахувати частку позивача, вона становитиме приблизно 6,18 кв.м., що вочевидь становить менше половини навіть найменшої з кімнат квартири, отже його частка є незначною.

Відповідачі неодноразово пропонували позивачеві вирішити спір шляхом сплати грошової компенсації за його частку квартири, але він відмовлявся та звернувся з цим позовом до суду.

Крім того, згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, позивач володіє трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 72,6 кв.м. та житловою 46,3 кв.м. За цією ж адресою позивач зареєстрований і фактично проживає.

Вважає, що вимога позивача про вселення не відповідає нормам ч. 3 ст. 358 ЦК України. Тому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту права.

Представник позивача адвокат Костогриз О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Перед оголошенням судом перерви зазначив, що не заперечує проти продовження розгляду справи без його участі, без фіксації технічними засобами.

Представник відповідачки адвокат Пашніна А.В. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просили відмовити у їх задоволенні. Перед оголошенням судом перерви зазначила, що також не заперечує проти продовження розгляду справи без її участі, без фіксації технічними засобами.

Від відповідачки ОСОБА_2 13.06.2023р. надійшла заява, у якій вона просила справу розглядати без її участі, проти позовних вимог заперечувала (а.с. 55-56).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2022р. по справі № 201/12597/21, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2023р. задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/9 частку трикімнатної квартири загальною площею 87,7 кв. м, житловою площею 55,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 19-12).

Право власності на 1/9 частку квартири зареєстроване ОСОБА_1 08.02.2023р., що підтвердженого витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 13).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звертався до ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровської області із заявами про надання допомоги в з`ясуванні осіб, які проживають в квартирі. Листами ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровської області від 07.07.2022р., від 25.04.2023р., від 04.04.2023р. надано відповіді про те, що між сторонами складися цивільно-правові відносини, рекомендовано звертатись до суду (а.с. 14 17).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування квартирою, однак квартира має бути у вільному користуванні всіх сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Негаторний позов (ст. 391 ЦК України) - це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини другої статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чиінтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Суд вважає доведеними і обґрунтованим позовні вимоги про усунення позивачеві перешкод у вселення до спірної квартири, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що відповідачка проживає у спірній квартирі, нею це не заперечується. Позивач у квартирі не проживає і має намір вселитися.

Представник позивача, підтримуючи вимоги, зазначив, що він не може наразі потрапити до квартири. Надіючи відповіді на питання представника відповідача, вказував, що сторони не можуть дійти згоди про вирішення спору мирним шляхом і позивач наполягає на вселенні до квартири, оскільки частина квартири належить йому.

Заперечуючи проти позову, відповідачка вказувала, що позивач не може користуватимуся всією квартирою, а лише часткою, а його вселення вважала неприпустимим. Означене вказує про наявність спору між сторонами щодо користування квартирою.

Суд не приймає доводи відповідачки про те, що відповідач не має право на вселення, адже має право користування лише частиною квартири, оскільки предметом даного спору не визначення порядку користування квартирою, а усунення перешкод у її користуванням.

Наявність конфліктних відносин не може зумовлювати відмову у задоволенні позовних вимог про вселення, оскільки відсутні для цього законні підстави. Так само і наявність у позивача у власності нерухомого майно, у якому він проживає не зумовлює позбавлення його права на користування спірною квартирою.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Стосовно доводів сторони відповідача про необхідність визначення порядку користування квартирою, то суд з цього приводу зазначає, що особливістю спільного майна є те, що є співвласники, володіють і користуються і розпоряджаються ним спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

У даному випадку, оскільки квартира є спільною сумісною власністю, співвласники мають рівні права щодо користування квартирою.

Сторонами не надано суду відповідних доказів (висновків експерта, актів обстеження тощо) щодо можливого порядку користування квартирою.

Критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016р. № 6-1500цс15 та до подібних правових висновків дійшов верховний Суд у постанові від 03.10.2018р. у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18 і така ж позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 12.12.2019р. по справі № 639/2184/16-ц, провадження № 61-15936св18.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про вселення до квартири підлягають задоволенню шляхом вселення до квартири.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом надання комплектів ключів від вхідних дверей квартири та зобов`язання відповідачів звільнити житлову площу від сторонніх осіб, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи суду не надано жодних доказів того, що чиняться перешкоди шляхом не надання ключів та у квартирі проживають сторонні особи.

Крім того, означені вимоги не є належним способом захисту права.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (а.с. 1), по 536,80 грн. із кожного з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Усунути з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди у праві користування житловим приміщенням ОСОБА_1 шляхом його вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 13 липня 2023 року.

Суддя О.С. Наумова