провадження № 2/336/2823/2023
УХВАЛА

іменем України

19 липня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Петренко Л.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи ЄУН 336/7020/23 (номер провадження 2/336/2823/2023) за позовною заявою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ,

до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ,

про стягнення коштів одержаних за недійсним правочином в розмірі 597264,00 грн. -

встановив:

18 липня 2023 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення коштів одержаних за недійсним правочином, в якій позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 597264,00 грн. за недійсним договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27 січня 2020 року, реєстровий номер 157, що був укладений між позивачем та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою Оленою Володимирівною, 21 січня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 157, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у справі.

Разом з позовною заявою подано клопотання про забезпечення позову накладенням арешту на майно.

Дослідивши матеріали позовної заяви та доданих до неї письмових доказів, суд зазначає наступне.

При вирішенні питання про відкриття провадження по вказаній справі було встановлено, що дана цивільна справа не підсудна Шевченківському районному суду м. Запоріжжя, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позовну заяву подано у відповідності ст. 27 ЦПК України (за місцезнаходженням відповідача фізичної особи).

У свою чергу відповідно до ч. 1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 597264,00 грн. за недійсним договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27 січня 2020 року, реєстровий номер 157, що був укладений між позивачем та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою Оленою Володимирівною, 21 січня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 157, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у справі.

Предметом оскаржуваного спору є повернення коштів у розмірі 597264,00 грн., одержаних за недійсним договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27 січня 2020 року, реєстровий номер 157, що був укладений між позивачем та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою Оленою Володимирівною, 21 січня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 157.

Вказане нерухоме майно, квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Комунарського району м. Запоріжжя.

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Правила виключної підсудності виключають можливість застосування при пред`явленні позову норм інших видів підсудності - загальної, альтернативної, договірної і підсудності пов`язаних між собою вимог. У разі конкуренції правил підсудності, повинні застосовуватися правила виключної підсудності.

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 366/3185/18 (провадження № 61-14226св19) вказав на те, що у разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватись правила виключної підсудності.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Крім цього, згідно п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 року, якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, - перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Як роз`яснено в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 1 березня 2013 року виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Відповідно до абз. 4 п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Як правило, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі про застосування наслідків недійсності правочинів щодо нерухомого майна, суди враховують роз`яснення, викладені в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 6 листопада 2009 року та пунктах 41, 42 постанови пленуму від 01 березня 2013 N 3 ВССУ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Предметом вказаного позову є застосування наслідків за недійним правочином, а саме договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27 січня 2020 року, реєстровий номер 157, що був укладений між позивачем та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою Оленою Володимирівною, 21 січня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 157, тобто пред`явлено позов про застосування наслідків за недійсним правочином, для даної категорії справ застосовуються правила виключної підсудності.

Нерухоме майно, квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Комунарського району м. Запоріжжя.

Такий висновок суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18, де вказано, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів щодо нерухомого майна викладені у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Відповідно до положень частин 9 статі 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до вимог ч.3 ст.31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою ЦПК України підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Відповідно до частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ст. 378 ч. 1 ЦПК України).

Отже, суд повинен суворо дотримуватися правил підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Враховуючи наведене вище, а також те, що дана справа не відноситься до підсудності Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, адже за місцезнаходженням нерухомого майна належить за територіальністю до Комунарського району м. Запоріжжя, а тому таку необхідно скерувати до Комунарського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю, оскільки дана справа належить до територіальної юрисдикції зазначеного суду, після закінчення строків передбачених ч. 3 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 30, 31, 187, 258-261, 353-355 ЦПК України, суддя,-

постановив:

Матеріали цивільної справи ЄУН 336/7020/23 (номер провадження 2/336/2823/2023) позовною заявою ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення коштів одержаних за недійсним правочином в розмірі 597264,00 грн. - передати на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Копію ухвали направити позивачам.

Передачу справи на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя здійснити на підставі даної ухвали не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: Л.В. Петренко