Справа № 953/1728/21
20 липня 2023 року м.Харків
Київський районний суд м.Харкова
у складі: головуючого - судді Губської Я.В.,
за участю секретаря- Мордухович К.Г.,
02.02.2021 року до Київського районного суду м.Харкова надійшла цивільна справа за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позов мотивовано тим, що малолітня ОСОБА_3 перебуває на первинному обліку Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як дитина, позбавлена батьківського піклування. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2019 року від батьків, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , цим же рішенням з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.12.2019 року до досягнення дитиною повноліття. Рішенням виконавчого комітету ХМР від 25.02.2020 №89 малолітній ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Дитина знаходилась з 02.07.2019-23.04.2020 в КЗСЗД «Цент соціально психологічної реабілітації дітей м.Харкова» Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Розпорядженням Сахновщинської районної державної адміністрації Харківської області від 17 квітня 2020 року № 63 малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була влаштована на виховання та проживання до їх дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Прийомні батьки забезпечують дитину матеріально, піклуються про її фізичний розвиток, забезпечують реалізацію права дитини на здобуття освіти. Зі слів батьків вихователів дітей, відомо, що з моменту влаштування дитини по теперішній час відповідачі жодного разу не відвідували дитину, не телефонували, не передавали подарунки, не цікавились долею та справами малолітньої дитини. При розгляді справи про відібрання дитини від батьків, підкреслювалось, що відповідачі зловживають алкоголем, не працювали, не забезпечували дитині належного догляду, влаштовували сварки, в квартирі не було умов для проживання дитини. Протягом 2017-2019 років ОСОБА_3 неодноразово доставлялась за актом до дитячої лікарні у зв`язку з залишенням її без батьківського піклування.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Попраса В.О. від 04 лютого 2021 року відкрито загальне позовне провадження.
22.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддям з підстав звільнення судді ОСОБА_6 у відставку, цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представник адвокат Христофорова К.С. в судове засідання не з`явились повторно, про день , час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не сповістили, правом подання відзиву на позовну заяву не скористались.
Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України .
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України).
Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини.
Крім того, у відповідності до ст. 212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Суд вважає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходить з вимог ст. 81 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що родина ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрований батько дитини, ОСОБА_2 , а мати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за вищевказаною адресою відповідно до довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщені особи.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 19.02.2020 (видане повторно) ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зроблено актовий запис №630. Батьками дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно представлених даних позивача, малолітня ОСОБА_3 перебуває на обліку служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах (ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків) з 13.11.2017 року.
Також, суду представлені дані та відповідачами не заперечується,що в листопаді 2017 малолітня ОСОБА_3 була доставлена до КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 24» по акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, у зв`язку з тим, що батьки дитини знаходились у стані сильного алкогольного сп`яніння, тому трирічна дитина знаходилась без догляду дорослих, що загрожувало її життю.
Після медичного обстеження 27.11.2017 дитину було влаштовано до КНП ХОР «Обласного будинку дитини № 2», де вона перебувала з листопада 2017 по січень 2018.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2019 року від батьків, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , цим же рішенням з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.12.2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням виконавчого комітету ХМР від 25.02.2020 №89 малолітній ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

ОСОБА_3 знаходилась з 02.07.2019-23.04.2020 в КЗСЗД «Цент соціально психологічної реабілітації дітей м.Харкова» Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Розпорядженням Сахновщинської районної державної адміністрації Харківської області від 17 квітня 2020 року № 63 малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була влаштована на виховання та проживання до їх дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно листа ССД Сахновщинської районної державної адміністрації Харківської області від 16.11.2020 зазначено, що батьки малолітньої ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з питанням щодо відвідування дитини до ССД Сахновщинської РДА не звертались, долею дитини не цікавились, не виявляли намірів встановити контакт з дитиною чи повернути її на спільне проживання до своєї родини.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету ХМР від 01.12.2020 року № 22, вказано, що Центр соціальних служб Київського району м.Харкова вважає за недоцільне повернення малолітньої дитини ОСОБА_8 на виховання та спільне проживання до батьків у зв`язку з систематичним невиконанням ними батьківських обов`язків. Вважали за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 та ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.3,10 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Проаналізувавши поведінку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у яких відібрано малолітню дитину без позбавлення батьківських прав, суд приходить до висновку, що відповідачі певних висновків для себе не зробили, життям та долею доньки не цікавляться, маючи можливість виконувати свої батьківські обов`язки, змінити ставлення до дитини, прийняти допомогу соціального супроводу та надані рекомендації, стали навмисно ухилятися від спілкування з дитиною, не виявляють ніякого бажання зустрітися з дитиною. Позбавлення батьківських прав - це крайній захід, однак, це і спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому, в даному випадку, суд виходить насамперед з інтересів дитини. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Таким чином, наявні ознаки свідомого нехтування відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Виходячи з інтересів дитини, неможливо насильно зобов`язати батьків виконувати свої обов`язки, якщо вони цього не бажають.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачів у разі задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 259, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (, м.Харків, вул. Чернишевська б.55) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про позбавлення батьківських прав- задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в дохід держави у розмірі 2270 грн. в рівних частках по 1135 грн. з кожного.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя -