Справа № 638/9162/21
Провадження № 2/638/749/23
РІШЕННЯ

іменем України

05.07.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його рідний брат ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Згідно медичної довідки про причину смерті від 01 грудня 2020 року смерть настала від гострого отруєння етиловим спиртом. Після смерті відкрилась спадщина на належну йому частку квартири АДРЕСА_1 . Померлий сім`ї не мав, проживав один. 12 травня 2021 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, під час спілкування з нотаріусом його повідомлено про наявність заповіту від 25 листопада 2020 року, виданого приватним нотаріусом ХНО Грішаковою Оксаною Вікторівною. Позивач вважає, що вказаний заповіт недійсний, так як позивач знає, що документів померлий на час смерті при собі не мав, його документи знаходились у ОСОБА_5 , а правовстановлюючі документи на квартиру знаходились у ОСОБА_6 позивач зазначає, що рукописний текст у заповіті виконаний не ОСОБА_4 . Позивач у позові просить заповіт ОСОБА_4 складений і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. від 25 листопада 2020 року, зареєстрований у реєстрі № 1963 визнати недійсним.

Відповідно до ухвали від 18 червня 2021 року провадження у справі відкрите.

Відповідно до ухвали від 12 листопада 2021 року підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду.

03 лютого 2022 року надано відзив від відповідача ОСОБА_2 , де він зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. відповідач зазначив, що позивачем не доведено рідство позивача « ОСОБА_1 » та померлого « ОСОБА_4 », крім того зазначає, що при оформленні заповіту не вимагається надання правовстановлюючих документів на майно, яке заповідається.

21 лютого 2022 року приватний нотаріус Грішакова О.В. надала суду оригінал заповіту та копії спадкової справи.

23 січня 2023 року судом витребувані докази.

30 березня 2023 року надано копію пенсійної справи ОСОБА_4 .

Представник позивача у судове засідання з`явився, у судових дебатах просив відмовити у задовленні позовних вимог.

Позивач у судові засідання жодного разу не з`являвся.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином причину неявки суду не повідомили.

Третя особа в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку.

Представник третьої особи покладався на розсуд суду при вирішенні вказаної справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представник третьої особи, дослідивши матеріали справи, зважаючи на положення ст. 223 ЦПК України, приходить до висновку про розгляд справи за наданими доказами та відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.11.2020 ОСОБА_4 на випадок смерті склав заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В., зареєстровано в реєстрі № 1963, яким заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові східного межрегіонального управління Міністерства юстиції внесено дані про смерть, актовий запис 19365 від 02.12.2020.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкове майно.

Позивач вважає, що оспорюваний заповіт ОСОБА_4 не підписував, текст заповіту написаний іншим почерком,а сам ОСОБА_7 не мав паспорту для написання заповіту, відтак просить визнати заповіт недійсним.

Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а саме: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу.

Розділ 3, глава , п.п.82-88-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5 (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, складеного 25.11.2020 ОСОБА_4 , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_2 .

Зміст ст.ст. 1233-1235,1241,1254,1307 ЦК України ОСОБА_4 нотаріусом роз`яснено. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 в справі №902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 25.11.2020 заповідач важко хворів, не розумів своїх дій, заповіт не підписував, не мав паспорта.

Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України).

Як встановлено судом, оспорюваний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно підписаний ним.

Приватним нотаріусом встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.

Посилання позивача на те, що заповідач не міг підписати оспорюваний заповіт жодним чином матеріалами справи не підтверджуються.

Крім того, інші доводи представника позивача щодо оскарження правочину не спростовують висновків суду щодо правомірності заповіту та не потребують детального обґрунтування.

Відтак, воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлого та не викликає сумнівів у її правомірності.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що обґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюваного заповіту та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та недостатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання.

Суд акцентує увагу на тому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК). А сторона позивача лише припускає можливість підписання не ОСОБА_4 заповіту від 25 листопада 2020 року.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивачем ОСОБА_1 не надано документів, які б свідчили про родинну спорідненість його та померлого ОСОБА_4 з огляду на різність прізвищ. Суду не надано доказів що позивач та померлий ОСОБА_4 є родичами та позивач вправі звертатися як спадкоємець другої черги за отриманням спадщини після померлого ОСОБА_4 .

Висновки про те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі ґрунтуються лише на припущенням позивача за позовом, а будь-яких доказів на підтвердження таких обставин в розумінні положень ст. 76 ЦПК України суду не надано.

Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 15, 16, 202-204, 215, 225, 1233, 1234, 1236, 1247, 1248, 1253, 1254, 1257 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 105, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Судові витрати вважати сплаченими позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення складений 14 липня 2023 року.

Суддя: Т.В. ШТИХ.