ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 липня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/788/23

Головуючий у першій інстанції - Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/809/23, 22-ц/4823/810/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: Служба у справах дітей Бахмацької міської ради,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Глушко О.І. від 19 квітня 2023 року, місце постановлення ухвали м.Бахмач, та на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Глушко О.І. від 21 квітня 2023 року, місце постановлення ухвали м.Бахмач, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, треті особи: Служба у справах дітей Бахмацької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи у позові своїм представником ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про відібрання дитини, в якому просив суд відібрати його сестру ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від її батька ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, та передати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 для подальшого проживання. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шлюб між якими було розірвано рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 06.02.2013 року. У подальшому, 12.07.2014 року між матір`ю позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дочка ОСОБА_5 . Судовим наказом Борзнянського районного суду Чернігівської області від 25.04.2019 року у справі №730/434/19 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 . Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 10.05.2019 року шлюб між ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ) та ОСОБА_2 , було розірвано, при цьому, вказаним судовим рішенням встановлено, що дочка ОСОБА_5 проживає разом із матр`ю. Позивач зазначав, що він постійно проживав однією сім`єю зі своєю матір`ю та молодшою сестрою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 матір позивача загинула, після чого позивач із сестрою проживали в сім`ї хрещеної ОСОБА_3 , яка займалася питаннями щодо поховання ОСОБА_8 та забезпечила позивача із сестрою всім необхідним. Позивач вказував, що рішенням виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області в особі комісії з питань захисту прав дитини було вирішено передати дитину ОСОБА_5 її рідному батьку - ОСОБА_2 , після чого 30.03.2023 року дитина ОСОБА_5 була передана батьку. За доводами позивача, фактично відбувся розрив сім`ї двох дітей, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду, щодо захисту своїх прав на сім`ю, та в порядку самозахисту прав його малолітньої сестри ОСОБА_10 , відповідно до положень статті 262 Сімейного кодексу України.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом заборони біологічному батьку ОСОБА_2 та/або іншим особам змінювати місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог поданої заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 вказував, що забезпечення позову унеможливить психічний вплив щодо малолітньої дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у випадку зміни адреси її проживання. За доводами ОСОБА_1 , наявні дані, отримані від родичів відповідача, що він має намір змінити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 .

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, треті особи: Служба у справах дітей Бахмацької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , повернуто позивачу, на підставі п.1 ч.4 статті 185 ЦПК України. Судом роз`яснено право на повторне звернення до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року та на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року, апелянт ОСОБА_1 просить скасувати вказані ухвали суду першої інстанції, вважаючи їх незаконними, та такими, що не узгоджуються із нормами Законів, які регулюють дані правовідносини. Апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 19.04.2023 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 19.04.2023 року є незаконною, вона порушує права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 129 Конституції України, статтями: 15, 16, 19 ЦК України, та не відповідає вимогам статей: 2, 10, 263 ЦПК України. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на положення ч.1 статті 32, ч.5 статті 55 Конституції України, ч.2 статті 47 ЦПК України, ч.1, ч.5 статті 6, ч.1 статті 18, ч.4 статті 152 Сімейного кодексу України, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.09.2022 року у справі №564/2655/19, від 01.12.2021 року у справі № 356/417/17, а також на практику Європейського Суду з прав людини, яка визначає базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт ОСОБА_1 звертає увагу, що у поданій позовній заяві він вказував, що так як одним із предметів позову у даній справі є захист прав та інтересів ОСОБА_11 на сім`ю, і це порушення здійснює відповідач (батько ОСОБА_10 ), то позивач звертається до суду в порядку статей: 15, 16, 19 ЦК України, статей: 10, 262 Сімейного кодексу України, та зазначав, що відповідно до ч.3 статті 242, ч.2 статті 262 Сімейного кодексу України, він, як особа, яка досягла 14 років, звернувся до суду за захистом свого права на сім`ю та захистом права на сім`ю своєї малолітньої сестри ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 21.04.2023 року, і ухвалити нове судове рішення, яким забезпечити позов шляхом заборони біологічному батьку ОСОБА_2 та/або іншим особам змінювати місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 21.04.2023 року є незаконною, її висновки не узгоджуються із практикою розгляду справ Верховним Судом, Європейським Судом з прав людини, а також із положеннями статті 3; п.1 статті 6 Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, статей: 2, 5, 10, 263 ЦПК України. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що за наявними даними, які були отримані від родичів відповідача ОСОБА_2 , він має наміри змінити місце проживання сестри позивача - ОСОБА_11 , що може негативно вплинути на її психічний стан. Апелянт звертає увагу, що забезпечення позову жодним чином не зачіпає права відповідача та інших осіб. Апелянт стверджує, що посилання суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі про відмову у забезпеченні позову на ухвалу суду від 19.04.2023 року є нікчемним, оскільки відповідно до ч.2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається і до пред`явлення позову, крім того, ухвала суду першої інстанції від 19.04.2023 року не набрала законної сили. Апелянт також вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на ті обставини, що судом не встановлено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки якщо існує навіть мінімальний ризик зміни місця проживання ОСОБА_10 , суд повинен був унеможливити даний ризик для малолітньої дитини.

Від Служби у справах дітей Бахмацької міської ради Чернігівської області надійшов відзив, у якому третя особа вказує, що вимоги позивача є безпідставними, та вважає за доцільне проживання дитини ОСОБА_11 із батьком ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року та від 21.04.2023 року, відповідач ОСОБА_2 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року та від 21.04.2023 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані ухвали суду першої інстанції від 19.04.2023 року та від 21.04.2023 року.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Савенецька-Фурс Т.В. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року та від 21.04.2023 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані ухвали суду першої інстанції від 19.04.2023 року та від 21.04.2023 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Бахмацької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.113,114). Згідно приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Савенецької-Фурс Т.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.28).

Батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ) та ОСОБА_2 (а.с.21, зворот).

Судовим наказом Борзнянського районного суду Чернігівської області від 25.04.2019 року у справі №730/434/19 (а.с.22), було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 .

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 10.05.2019 року (а.с.29, зворот - 30), розірвано шлюб, укладений 12.07.2014 року між ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ) та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 померла (а.с.19,зворот).

16.03.2023 року ОСОБА_3 звернулась до Коцюбинського селищного голови із заявою про визначення місця проживання її племінниці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею, у зв`язку з тим, що її мати ОСОБА_8 загинула ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.19, 25-26).

Як вбачається з копії протоколу №4 від 27.03.2023 року засідання комісії з питань захисту прав дитини сел.Коцюбинське (а.с.33-34), рішенням Виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області в особі комісії з питань захисту прав дитини, було вирішено передати дитину ОСОБА_5 її батьку - ОСОБА_2 .

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, треті особи: Служба у справах дітей Бахмацької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , повернуто позивачу, на підставі п.1 ч.4 статті 185 ЦПК України. Судом роз`яснено право на повторне звернення до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви. Ухвала суду першої інстанції від 19.04.2023 року мотивована тим, що позивач на дату звернення до суду не досяг повноліття, звернувся із позовними вимогами, якими не порушуються його права та які не стосуються його інтересів, оскільки ОСОБА_1 просив передати малолітню ОСОБА_5 на виховання ОСОБА_3 .

Апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 19.04.2023 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 19.04.2023 року є незаконною, вона порушує права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 129 Конституції України, статтями: 15, 16, 19 ЦК України, та не відповідає вимогам статей: 2, 10, 263 ЦПК України. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на положення ч.1 статті 32, ч.5 статті 55 Конституції України, ч.2 статті 47 ЦПК України, ч.1, ч.5 статті 6, ч.1 статті 18, ч.4 статті 152 Сімейного кодексу України, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.09.2022 року у справі №564/2655/19, від 01.12.2021 року у справі № 356/417/17, а також на практику Європейського Суду з прав людини, яка визначає базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт ОСОБА_1 звертає увагу, що у поданій позовній заяві він вказував, що так як одним із предметів позову у даній справі є захист прав та інтересів ОСОБА_11 на сім`ю, і це порушення здійснює відповідач (батько ОСОБА_10 ), то позивач звертається до суду в порядку статей: 15, 16, 19 ЦК України, статей: 10, 262 Сімейного кодексу України, та зазначав, що відповідно до ч.3 статті 242, ч.2 статті 262 Сімейного кодексу України, він, як особа, яка досягла 14 років, звернувся до суду за захистом свого права на сім`ю та захистом права на сім`ю своєї малолітньої сестри ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Право на звернення до суду за судовим захистом прав, свобод та інтересів є одним із найважливіших конституційних прав громадян. Відповідно до ч.1, ч.2 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №356/417/17, провадження №61-16764св18.

Як зазначено у даній постанові: ''… Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України, яка має назву ''Право на звернення до суду за захистом'', кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

З наведеного вбачається, що право на звернення до суду за судовим захистом є специфічним за змістом та колом суб`єктів процесуальним правом, що визнається як абсолютне та необмежене. Абсолютним воно є тому, що закон не встановлює матеріально-правових підстав для звернення до суду, а необмеженим - оскільки не може бути предметом жодної угоди, а також односторонньої відмови.

Наявність у особи права на звернення до суду з`ясовується судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі залежно від передумов, закріплених у цивільному процесуальному законодавстві, і не пов`язане з наявністю у такої особи права на задоволення позову. При цьому відсутність у особи права на звернення до суду має наслідком постановлення ухвали про відмову у відкриті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), закриття провадження у справі (частина перша статті 255 ЦПК України) або залишення заяви без розгляду (пункти 4, 11 частини першої статті 257 ЦПК України). В свою чергу право на задоволення позову залежить від наявності матеріально-правових підстав.''

Ухвала суду першої інстанції від 19.04.2023 року мотивована тим, що позивач на дату звернення до суду не досяг повноліття, звернувся із позовними вимогами, якими не порушуються його права та які не стосуються його інтересів, оскільки ОСОБА_1 просив передати малолітню ОСОБА_5 на виховання ОСОБА_3 .

Враховуючи приписи ч.1,ч.2 статті 55 Конституції України, ч.1 статті 4 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що розглядаючи справу за даним позовом, суд має з`ясувати наявність чи відсутність спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, передбачений в нормах права, наявність підстав для пред`явлення позову, а також доведеності фактів матеріально-правового характеру, які свідчать про виникнення у особи відповідного суб`єктивного права. При цьому, вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини, суду необхідно виходити із підстав та порядку для такого визначення, встановлених чинним законодавством, і враховувати принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, закріплений у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.1991 року.

У ст.12 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага, згідно з її віком і зрілістю.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі ''М.С. проти України'' (заява №2091/13), Рішення, Страсбург, 11.07.2017, остаточне 11.10.2017, у п.76 зазначено: ''При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (див. справу «Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, 16 липня 2015 року).''

Відповідно до ч.2, ч.4 статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абз.5 п.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Приписами статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 статті 18 Сімейного кодексу України, яка регламентує захист сімейних прав та інтересів, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Положеннями ч.4 статті 152 Сімейного кодексу регламентовано, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Згідно ч.1,ч.2 статті 262 Сімейного кодексу України, яка визначає права сестри, брата, мачухи, вітчима та інших членів сім`ї на захист дітей, сестра, брат, мачуха, вітчим мають право на самозахист своїх малолітніх, неповнолітніх, повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки. Сестра, брат, мачуха, вітчим мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , з якою він звернувся до суду у квітні 2023 року (а.с.1-8), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїм представником зазначає ОСОБА_4 . При цьому, матеріали даної справи містять в собі довіреність від 07.03.2023 року (а.с.9), відповідно до якої ОСОБА_4 має право представляти інтереси ОСОБА_1 у судах.

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що повертаючи позивачу оскаржуваною ухвалою від 19.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки суб`єктному складу учасників даної справи, у контексті положень вищезазначених норм права та документів, наданих до позовної заяви ОСОБА_1 .

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Перешкоди у доступі до правосуддя можливі як у зв`язку з особливостями національного процесуального законодавства держави, так і через обмеження, передбачені матеріальним правом. Для Європейського Суду з прав людини природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення, про що свідчить практика Європейського Суду з прав людини у випадках, коли констатується порушення Конвенції.

Таким чином, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить в собі гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у відповідні права.

Як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі забезпечується можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави відсутні правові чи практичні перешкоди для реалізації цього права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що висновок оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 19.04.2023 року про повернення позивачу позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, треті особи: Служба у справах дітей Бахмацької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , є передчасним. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року - задовольнити. При цьому, ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскаржуваною ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом заборони біологічному батьку ОСОБА_2 та/або іншим особам змінювати місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із оскаржуваної ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що ОСОБА_1 не наведено доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При розгляді заяви судом не було встановлено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також суд першої інстанції послався на ту обставину, що ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року повернуто ОСОБА_1 його позовну заяву, на підставі п.1 ч.4 статті 185 ЦПК України, оскільки заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

В доводах апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 21.04.2023 року ОСОБА_1 зазначає, що за наявними даними, які були отримані від родичів відповідача ОСОБА_2 , він має наміри змінити місце проживання сестри позивача - ОСОБА_11 , що може негативно вплинути на її психічний стан. Апелянт звертає увагу, що забезпечення позову жодним чином не зачіпає права відповідача та інших осіб. Апелянт стверджує, що посилання суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі про відмову у забезпеченні позову на ухвалу суду від 19.04.2023 року є нікчемним, оскільки відповідно до ч.2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається і до пред`явлення позову, крім того, ухвала суду першої інстанції від 19.04.2023 року не набрала законної сили. Апелянт також вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на ті обставини, що судом не встановлено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки якщо існує навіть мінімальний ризик зміни місця проживання ОСОБА_10 , суд повинен був унеможливити даний ризик для малолітньої дитини.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17, провадження №14-88цс20, а також в постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №638/20248/19, провадження №61-11744св20.

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 149 ЦПК України, яка регламентує підстави для забезпечення позову суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, заборона вчиняти певні дії. Відповідно до ч.3 статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (із наступними змінами), забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18, провадження №14-729цс19, вказано, що "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

При цьому, необхідно зазначити, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі, в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав, та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Відповідно до роз`яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (із наступними змінами), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17, провадження №14-88цс20, "…умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 вказував, що наявні дані, отримані від родичів відповідача, відносно того, що ОСОБА_2 має наміри змінити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 .

Приписи ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, зазначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції від 21.04.2023 року не спростовують висновків оскаржуваної ухвали відносно того, що ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження доводів заяви про забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 21.04.2023 року відносно того, що при розгляду заяви про забезпечення позову судом не було встановлено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, посилання ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову на ймовірну можливість того, що за даними, які були отримані від родичів відповідача, він має намір змінити місце проживання своєї дочки ОСОБА_11 , є припущенням, яке не може бути достатньою підставою для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вищевказані висновки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 21.04.2023 року щодо відмови у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову узгоджуються із приписами норм права, які регламентують дані правовідносини.

Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі від 21.04.2023 року, як на ще одну із підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, на ухвалу суду першої інстанції від 19.04.2023 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини, повернуто позивачу. Оскільки даною постановою апеляційного суду ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року скасувано, і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року - задовольнити частково. При цьому, ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року, змінити, шляхом виключення із її мотивувальної частини посилання суду на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2023 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

В іншій частині ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.04.2023 року, необхідно залишити без змін.

Розподіл судових витрат апеляційним судом не проводиться, оскільки в силу приписів ч.1 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, питання розподілу судових витрат між сторонами вирішується судом за результатами розгляду вимог позову по суті.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1 статті 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2023 року - задовольнити.

Ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2023 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року - задовольнити частково.

Ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року, змінити, шляхом виключення із її мотивувальної частини посилання суду на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2023 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

В іншій частині ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови, в частині перегляду в апеляційному порядку ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2023 року.

В частині перегляду в апеляційному порядку ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року, постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: