ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/3577/13-ц
номер провадження 6/695/44/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.

за участю:

секретаря Оніщенко Н.В.,

представника заявника адвоката Євтодьєва А.О.,

розглянувши в судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (в порядку ст. 441 ЦПК України),

В С Т А Н О В И В:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась ОСОБА_2 (через представника адвоката Савчака Ярослава Олеговича) із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (в порядку ст. 441 ЦПК України), яке накладено ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2014 р. у цивільній справі № 695/3577/13-ц.

Свої вимоги заявник мотивує тим, що 24 вересня 2014 року ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області задоволено подання державного виконавця Золотоніського міськрайонного відділу ДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 до повного виконання зобов`язань.

Заявник вважає дану ухвалу незаконною, оскільки вона жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, не вчиняла, проте оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду не може, так як відновити знищену за строками справу неможливо, тому змушена звернутись до суду із заявою в порядку ст. 441 ЦПК України, посилаючись на судову практику Верховного суду та правові позиції Європейського суду з прав людини щодо довготривалості строків, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обгрунтованості.

У судовому засіданні представник заявника повністю ствердив вимоги письмової заяви та просив суд скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України з підстав, зазначених у поданій заяві.

Інші учасники процесу до суду не прибули.

Так як неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду, враховуючи думку представника заявника суд проводить судове засідання без участі представника відділу державної виконавчої служби.

Суд, враховуючи належне повідомлення усіх учасників справи про час та місце розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши представника заявника та дослідивши матеріали, додані до заяви, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для задоволення вказаної заяви виходячи із наступного.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2014 р., по справі № 695/3577/13-ц, провадження № 6/695/321/14 було задоволено подання державного виконавця та обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань за кредитним договором.

Із тексту вказаної ухвали вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість по кредитному договору в сумі 53769.52 грн., а тому, з метою забезпечення його належного виконання, було накладено вказане обмеження.

Відповідно до письмового пояснення представника Золотоніського відділу ДВС від 19.07.2023 року за вих. № 33056 станом на 19.07.2023 року відсутні відомості про повне фактичне виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 в сумі 53769.52 грн. Проте, згідно з інформацією про стан виконавчого провадження 44157329 виконавчий документ повернуто стягувачу (п. 7 ч. 1 ст. 47), строк повторного пред`явлення 28.12.2016 року.

Питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України станом на дату його застосування було врегульовано нормами ст. 377-1 ЦПК України.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.02.2013р. «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» дійшов висновку, що вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України та за поданням державного виконавця у зв`язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

Між тим, згідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасово обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну" громадян України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п.8).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Разом із тим в ухвалі суду від 24.09.2014 року доказів свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань не зазначено.

Верховний суд у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, виклав правову позицію, яка полягає у наступному, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі7 Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 6 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24 Конституції України).

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, поскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

У рішення Європейського суду з прав людини Стецов проти України, заява № 5170/15 суд зазначив, що заявнику було заборонено виїжджати з країни щонайменше впродовж чотирьох років. Суд зробив висновок, що ця заборона, яка зачіпала право заявника на свободу пересування, була втручанням для цілей статті 2 Протоколу No 4 до Конвенції. Таке втручання було передбачено законом (розділ 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України») і переслідувало законну мету (захист прав інших осіб). Стосовно пропорційності втручання Суд нагадав, що навіть якщо захід обмеження свободи пересування особи спочатку був цілком обґрунтованим, він може стати непропорційним у разі його автоматичного продовження протягом тривалого періоду. Справді, компетентний орган держави має бути здатним пояснити, як заборона на поїздки сприятиме стягненню боргу, беручи до уваги індивідуальні обставини заявника та інші конкретні обставини справи* Однак у цій справі, на думку національних органів влади, які ініціювали та санкціонували оскаржуваний захід, ані суд, ані державний виконавець не мали повноважень зі скасування заборони або перегляду її доцільності та ефективності. Як вбачалось із чинного на той час національного законодавства та позиції національних органів влади, після застосування заборони вона не може бути знята доти, доки заборгованість не буде повністю погашена заявником. На думку Суду, ці положення суперечили статті 2 Протоколу No 4 до Конвенції. Суд вважає, що до заявника застосовувалися заходи, які не були достатньо обґрунтованими й не могли бути переглянуті до завершення строку, встановленого датою повної виплати. Тому Суд дійшов висновку, що українська влада не виконала свої зобов`язання згідно зі статтею 2 Протоколу No 4 до Конвенції, а саме не забезпечила, щоб будь-яке втручання у право особи на виїзд зі своєї країни було виправданим та пропорційним обставинам від самого початку і впродовж усього строку втручання.

Крім того, суд враховує, що наразі в Україні діє воєнний стан, а ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи загального захворювання і позбавлення права виїзду за кордон порушує права заявника, передбачені ст., ст. 3, 27, 49, 55 Конституції України.

Таким чином подальше існування обтяження, що триває протягом майже дев`яти років, є безпідставним.

Отже, з метою захисту прав та інтересів заявника, відсутністю потреб у застосуванні заходів довготривалого забезпечення виконавчого провадження, а також у відповідності до норм процесуального права, у суду є всі підстави для скасування заходів забезпечення виконавчого провадження.

На підставі зазначеного та керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (в порядку ст. 441 ЦПК України), повністю задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , яке було застосовано ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2014 року по справі за № 695/3577/13-ц, провадження № 6/695/321/14.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя: Середа Л.В.