ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/850/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 706/856/22 Категорія: 301030000 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участі секретаря Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Христинівська міська рада Черкаської області;

особа, яка подає апеляційну скаргу - керівник Уманської окружної прокуратури

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційну скаргу керівника Уманської окружної прокуратури на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2022 року, постановлене під головуванням судді Орендарчука М.П. у приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області 12.12.2022 року,у справі за позовом ОСОБА_1 до Христинівської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

в с т а н о в и в :

10.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Христинівського районного суду Черкаської області з позовом до Христинівської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нежитлове приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що у 2009 році ОСОБА_1 за цивільно-правовою угодою із Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Промінь» с. Івангород Уманського (колишнього Христинівського) району Черкаської області, від імені та в інтересах якого діяв згідно рішення Господарського суду Черкаської області від 11.12.2008 року № 01/1732 арбітражний керуючий ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу приміщень колишніх гаражів та будівлі КПП по колишній АДРЕСА_1 .

У зв`язку із відсутністю у господарства - колишнього СВК «Промінь» с. Івангород Уманського району правовстановлюючих документів на гаражі та будівлю КПП по АДРЕСА_1 між ним та арбітражним керуючим ОСОБА_2 , їх договір купівлі-продажу було вчинено в простій письмовій формі, про що було підписано договір від 30 вересня 2009 року, а також складено акт їх приймання-передачі позивачу.

Для цілей послідуючого нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень - гаражів та будівлі КПП, колишнього СВК «Промінь» с. Івангород Уманського району, арбітражним керуючим цього збанкрутілого сільгосподарського підприємства ОСОБА_2 12.10.2009 року на ім`я позивача ОСОБА_1 було надано довіреність терміном дії на 1 рік.

В силу обставин в терміни дії довіреності, позивачу не вдалося зібрати необхідний пакет документів на вказане вище нерухоме майно, які б в послідуючому стали підставами для уже нотаріального посвідчення між ними договору їх купівлі-продажу.

В послідуючому арбітражним керуючим на його пропозиції у наданні нової довіреності для оформлення документів на придбане у господарстві нерухоме майно, знаходились причини для відтермінування цього, а після ліквідації цієї юридичної особи, такі дії виявились взагалі неможливими. З часу придбання (30.09.2009 року) та по сьогоднішній день він відкрито володіє, та користуюся нежитловими приміщеннями - гаражами та будівлею КПП колишнього СВК «Промінь» АДРЕСА_1 .

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до Христинівської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нежитлове приміщення задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 27.09.1995 року Христинівським РВ УМВС України в Черкаській області, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) в порядку набувальної давності право приватної власності на приміщення гаражів, позначених під літерами «Б», «В» та приміщення КПП по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, керівник Уманської окружної прокуратури оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що своє право на нерухоме майно позивач обґрунтовує договором купівлі - продажу від 30.09.2009 року (копію якого суду не надано), актом прийому - передачі майна до нього та накладною про отримання арбітражним керуючим від позивача грошових коштів.

Укладення договору купівлі - продажу нерухомого майна в простій письмовій формі та недодержання сторонами вимоги Закону про його нотаріальне посвідчення тягне за собою, у відповідності до норм ст. 220 ЦК України, нікчемність правочину та спростовує доводи позивача про правомірне заволодіння майном.

Більш того, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь - яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Скаржник вважає, що посилання позивача на укладений між ним та арбітражним керуючим СВК «Промінь» договір купівлі - продажу від 30.09.2009 року, як на підставу володіння чужим майном, виключає можливість застосування інституту набувальної давності до спірних правовідносин та окремо засвідчує безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі вказується, що позивач, достовірно знаючи про те, що у нього не виникло право власності на приміщення гаражів та КПП на підставі договору купівлі - продажу від 30.09.2009 року, будучи обізнаним про відсутність правових підстав для володіння спірним майном, за відсутності ознак добросовісності та безтитульності, у зв`язку із неможливістю оформити право власності у визначеному законодавцем порядку, за відсутності сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності, на що суд першої інстанції уваги не звернув та помилково визнав за позивачем право власності на майно в порядку набувальної давності.

Скаржник звертає увагу на те, що спірні приміщення гаражів та КПП не прийняті в експлуатацію, а тому не мають правового режиму нерухомої речі та не можуть виступати об`єктом давнісного володіння. Долучений в якості доказу технічний паспорт на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 датований 18.12.2009 року та відомостей про будівлю КПП, на яку суд визнав право власності за позивачем, не містить. Відсутні відомості щодо приміщення КПП і у висновку про вартість об`єкта оцінки.

Лише у виготовленому в ході розгляду даної справи технічному паспорті від 23.11.2022 року під літерою «А» вказано контрольно - пропускний пункт площею 34,2 кв. м.

Суттєво різниться викопіювання та площа будівель відображених у технічних паспортах 2009 та 2022 року. Якщо у технічному паспорті 2009 року площа гаражів «Б» становила 753,0 кв.м., то за даними технічного паспорту 2022 року - 333,1 кв. м. При цьому, оскаржуване рішення суду першої інстанції взагалі не містить площі гаражів, право власності, на які суд визнав за позивачем за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі звертається увага на те, що позивачем у даній справі не надано доказів давнісного володіння майном та ставлення до нього, як до особистого. Адже згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки станом на 06.10.2022 року фізичний стан приміщень є незадовільним.

Аналогічно не підтверджено допустимими та достовірними доказами момент заволодіння позивачем нерухомим майном. Із позовної заяви слідує, що ОСОБА_1 приміщенням КПП та гаражами почав володіти у 2009 році на підставі договору купівлі - продажу, у той час як згідно з довідкою старости Івангородського старостинського округу позивач відкрито володіє і користується цим майном із вересня 2000 року.

Водночас потенційний власник майна - СВК «Промінь» припинений на підставі рішення суду лише 22.12.2017 року, про що свідчить долучений до матеріалів справи витяг із ЄДРПОУ.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, керівник Уманської окружної прокуратури просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Стягнути з ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1488,60 грн. на користь прокуратури.

30 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Христинівської міської ради Черкаської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів відзиву вказується, що Христинівська міська рада у даній справі, як відповідач, була представлена належним представником, повноваження якого посвідчувалися у встановленому законом порядку. Про всі судові засідання відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач визнав позов та не заперечував проти його задоволення, оскільки вважав, що визнання позову не порушить прав та свобод інших осіб та буде відповідати принципам верховенства права. Копію оскаржуваного рішення Христинівська міська рада отримала та з урахуванням позиції відповідача у справі рішення суду відповідачем не оскаржувалося, оскільки відповідач вважає прийняте судом рішення таким, що відповідає вимогам закону, є законним та обґрунтованим.

Відзив мотивовано тим, що за даних обставин, підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури немає, оскільки прокурором не доведено належність представництва, тобто наявність порушення прав та законних інтересів держави.

У відзиві звертається увага на те, що прокурором вдруге подано апеляційну скаргу на рішення Христинівського районного суду Черкаської області. Так, в березні 2023 року прокурором було вперше подано апеляційну скаргу на зазначене рішення.

Згідно ухвали Черкаського апеляційного суду провадження у справі було закрито. З моменту ознайомлення прокурора з рішенням суду минуло більше 30 днів. Поважних причин для поновлення строку на оскарження прокурором не наведено.

Враховуючи наведене у відзиві, Христинівська міська рада Черкаської області просить закрити апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

31 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Зміст відзиву аналогічний обставинам, викладеним у позовній заяві ОСОБА_1 .

Позивач в обґрунтування відзиву посилається на те, що на початковий момент володіння ним спірним майном були відсутні ті обставини, які ставили під сумнів правомірність володіння позивачем майном, оскільки протягом тривалого часу будь-яких звернень з приводу володіння майном до нього не надходило, хоча майном він володів відкрито і доволі довгий період часу.

Згідно даних довідки старости Івангородського старостинського округу, яка міститься в матеріалах справи, вказаним нерухомим майном відкрито і безперервно користується позивач ОСОБА_1 .

Спірне нерухоме майно на обліку, як безхазяйна нерухома річ не обліковується, що свідчить про заволодіння саме чужим майном та відповідно про дотримання судом вимог ст. 214 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що за даними технічного паспорта на приміщення гаражів, позначених під літерами «Б», «В» та приміщення KПП інформація щодо незавершеного чи самочинного будівництва відсутня, що спростовує посилання скаржника про відсутність доказів зведення будівель із дотриманням будівельних норм та введення в експлуатацію.

Вважає, що оскільки інтереси держави в конкретній цивільній справі в особі Христинівської міської ради, як відповідача, були належно представлені, то підстави для представництва інтересів держави органами прокуратури немає, а прокурором не доведено наявність порушення прав та законних інтересів держави.

У відзиві зазначається, що підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, наведені скаржником, не є поважними, в силу того, що рішення суду оприлюднюється після його ухвалення і є загальнодоступним. Скаржник не вказав в апеляційній скарзі, що саме перешкодило йому ознайомитися з даним рішенням протягом тривалого часу, а саме: протягом шести місяців після його ухвалення, а тому подання апеляційної скарги після спливу більше 6 місяців з моменту ухвалення рішення та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності.

Враховуючи наведене у відзиві, ОСОБА_1 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

12 червня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від керівника Уманської окружної прокуратури надійшли пояснення на відзив Христинівської міської ради, а також пояснення на відзив ОСОБА_1 .

Зміст пояснень аналогічний обставинам, викладеним у апеляційній скарзі.

Скаржник у поясненнях вказує, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У даному випадку наявна бездіяльність відповідача Христинівської міської ради, яка є стороною у цивільній справі, оскільки представник відповідача 03.11.2022 року до суду першої інстанції подав заяву, у якій позов визнав повністю та проти задоволення позову не заперечував.

Не оскарження Христинівською міською радою рішення суду від 12.12.2022 року у передбачений процесуальним законодавством строк, свідчить про усвідомлену позицію відповідача щодо невжиття заходів апеляційного реагування та наявність підстав для подачі апеляційної скарги прокурором.

В судове засідання з`явився прокурор відділу Черкаської обласної прокуратури Пидорич Дмитро Миколайовича.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з?явився, направивши свого представника - адвоката Задояного Ю.В., який згідно задоволеного клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції приймав участь у судовому засіданні шляхом налагодження відео конференції через Христинівський районний суд Черкаської області.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на нежитлове приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що відкрите і безперервне володіння позивачем нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 перевищує 12 років, а отже, є підстави для визнання за ним права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції у 2009 році позивачем ОСОБА_1 за цивільно-правовою угодою із Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Промінь» с. Івангород Уманського (колишнього Христинівського) району Черкаської області від імені та в інтересах якого діяв, згідно рішення Господарського суду Черкаської області від 11.12.2008 року № 01/1732, арбітражний керуючий ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу приміщень колишніх гаражів та будівлі КПП по колишній АДРЕСА_1 .

У зв`язку із відсутністю у господарства - колишнього СВК «Промінь» в с. Івангород Уманського району правовстановлюючих документів на гаражі та будівлю КПП по АДРЕСА_1 між ним та арбітражним керуючим ОСОБА_2 їх договір купівлі-продажу було вчинено в простій письмовій формі, про що було підписано договір від 30 вересня 2009 року, а також складено акт їх приймання-передачі ОСОБА_1 .

Для цілей послідуючого нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень - гаражів та будівлі КПП, колишнього СВК «Промінь» в с. Івангород, арбітражним керуючим цього збанкрутілого сіль господарського підприємства Левченком В.М. 12.10.2009 року на ім`я ОСОБА_1 було надано довіреність терміном дії на 1 рік.

В силу обставин в терміни дії довіреності, позивачу ОСОБА_1 не вдалося зібрати необхідний пакет документів на вказане вище нерухоме майно, які б в послідуючому стали підставами для уже нотаріального посвідчення між ними договору їх купівлі-продажу. В послідуючому арбітражним керуючим на його пропозиції у наданні нової довіреності для оформлення документів на придбане у господарстві нерухоме майно, знаходились причини для відтермінування цього, а після ліквідації цієї юридичної особи, такі дії виявились взагалі неможливими.

З часу придбання, 30.09.2009 року та по сьогоднішній день ОСОБА_1 відкрито володіє та користуюся нежитловими приміщеннями - гаражами та будівлею КПП колишнього СВК «Промінь» по АДРЕСА_1 .

За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервність строку володіння ним.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Вказаний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 683/2047/16-ц.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже умовами набуття права власності за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування майном, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику цього майна у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 10 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 10 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на це майно.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги актом приймання-передачі спірного майна від 30 вересня 2009 року, який був укладений до договору купівлі-продажу № 30/09 від 30 вересня 2009 року, накладною № 30/09/2009 від 30 вересня 2009 року про отримання СВК «Промінь» від нього грошових коштів, довідкою старости Івангородського старостинського округу, довіреністю СВК «Промінь», виданою в особі арбітражного керуючого (ліквідатора).

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України (в редакції чинній на час укладення зазначених вище правочинів) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України (в редакції чинній на час укладення вказаних вище правочинів) у разі недодержання сторонами вимоги закони про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Позивач у позові стверджував, що арбітражний керуючий на його пропозиції у наданні нової довіреності для оформлення документів на придбане у господарстві нерухоме майно, знаходив причини для відтермінування, а після ліквідації СВК «Промін» такі дії виявились взагалі неможливими.

Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація припинення юридичної особи - СВК «Промін» відбулась 22.12.2017 року, номер запису 9000135.

З врахуванням вказаного вище, приймаючи до уваги те, що позивач, достовірно знаючи, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2009 року в нього не виникло право власності на спірне нерухоме майно, будучи обізнаним про відсутність правових підстав для володіння спірним майном у зв`язку із неможливістю оформити право власності у визначеному законодавцем порядку, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном, оскільки навіть помилка в розумінні закону не веде до добросовісності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Крім того, матеріали справи не містять інформації щодо виділення земельних ділянок під спірними об`єктами нерухомого майна.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що, визнаючи право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають істотне значення у справі та фактично вирішив питання щодо користування земельною ділянкою, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до вимог ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності, на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об?єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 2 ст. 120 ЗК України передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об?єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, задовольняючи позовні вимоги про визнання право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади, суд першої інстанції не звернув увагу, що земельна ділянка у користування позивачеві не надавалась.

Щодо участі прокуратури в інтересах держави в особі Христинівської міської ради, то колегія суддів апеляційного суду вказує наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 05.06.2019 року у справі № 3-234/2018(3058/18) підкреслив те, що орган законодавчої влади відповідно до ч. 2 ст. 131, п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначив лише організацію та порядок діяльності прокуратури, а тому повноваження прокуратури, у тому числі, щодо представництва інтересів держави в суді, встановлені Основним Законом, не можуть бути передані законом будь-яким іншим державним органам.

Так, згідно зі ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами, делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Конституційний Суд України також вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі міститься застереження: «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом».

Про такі випадки йдеться, зокрема, у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший).

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що органи прокуратури є конституційно визначеним державним органом, який має конституційні повноваження щодо представництва інтересів держави в суді.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 наголосив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому, пунктом 3 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі, у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Таким чином, наведені вище норми законів та рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право з метою захисту порушених інтересів держави, що залишилися незахищеними унаслідок бездіяльності компетентних органів, ініціювати перегляд судових рішень у справах за позовами інших осіб, розглянутих без участі прокурора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц також виклала правовий висновок, згідно якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, а також у разі його відсутності. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Отже, нормами діючого законодавства передбачена можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках, а саме, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; а також у разі відсутності такого органу.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У даному випадку, приймаючи до уваги наявні порушення інтересів держави, які полягають в тому, що визнання за відсутності законних підстав у судовому порядку права власності на нерухоме майно порушує встановлений державою порядок набуття права власності на нього, а також майнові і земельні інтереси держави в особі Христинівської міської ради, якою не вживаються заходи щодо захисту державних інтересів, у тому числі, направлених на оскарження незаконного судового рішення, тобто допущено бездіяльність, є підстави для представництва прокуратурою інтересів держави у справі № 706/856/22.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/ 2385/18 виклала правовий висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

В свою чергу, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, Христинівська міська рада брала участь у розгляді справи у суді першої інстанції, при цьому проти задоволення позову не заперечувала та була обізнана про результати розгляду справи. Однак незважаючи на те, що спірні об`єкти нерухомого майна, які знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності та у користування позивачу не надавалася, заходів щодо оскарження рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2022 року відповідачем не вжито.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставного задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги керівника Уманської окружної прокуратури є обґрунтованими, спростовують висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, тому приймаються до уваги та підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а отже, слід ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , то судові витрати підлягають перерозподілу.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Уманської окружної прокуратури слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Уманської окружної прокуратури - задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2022 року - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Христинівської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Уманської окружної прокуратури судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 21.07.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко