КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6818/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року м. Київ

Справа № 759/20970/13-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року, постановлену у складі судді Шум Л.М.,

у справі за скаргами ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніна Леоніда Ігоровича та старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренка Артема Матвійовича, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Украгазбанк»,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Святошинського РВДВС у м. Києві ЦМУМЮ Федоренка А.М. у виконавчому провадженні № 52318075 та державного виконавця Святошинського РВДВС у м. Києві ЦМУМЮ Огібеніна Л.І. у виконавчому провадженні №62189896, які за клопотанням скаржника об`єднані в одне провадження.

В обґрунтування скарги скаржник зазначає, що 23.09.2016 державним виконавцем Святошинського РВДВС у місті Києві ГТУМЮ Федоренком А.М. на підставі виконавчого листа від 04.02.2015 року № 759/20970/13-ц винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Скаржник вважає, що при надходженні державному виконавцю 07.09.2016 виконавчого листа від 04.02.2015 № 759/20970/13-ц Святошинського районного суду м. Києва, виконавчий документ мав бути повернутий стягувачу органом державної виконавчої служби на підставі того, що пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Також скаржник зазначає, що 24.06.2020 державним виконавцем Святошинського РВДВС у місті Києві ЦМУМЮ Огібеніним Л.І. на підставі виконавчого листа від 04.02.2015 № 759/20970/13-ц винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62189896.

В своїй скарзі скаржник зазначає, що оскільки постановою від 31.03.2017 в межах ВП 52318075 виконавчий лист №759/20970/13-ц про стягнення коштів із ОСОБА_1 був повернутий стягувачу, кінцевою датою пред`явлення виконавчого документа до виконання є 31.03.2020, а отже при надходженні виконавчого документа разом із заявою стягувача 27.04.2020 до органу ДВС, він мав бути повернутий без прийняття до виконання.

Враховуючи вищевикладене, скаржник просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця Святошинського РВДВС у місті Києві ГТУМЮ Федоренка А.М. відносно виконання виконавчого листа від 04.02.2015 № 759/20970/13-ц Святошинського районного суду м. Києва.

Визнати неправомірною постанову винесену 23.09.2016 року державним виконавцем Святошинського РВДВС у м. Києві ГТУМЮ Федоренком А.М. на підставі виконавчого листа від 04.02.2015 № 759/20970/13-ц про відкриття виконавчого провадження № ВП 52318075.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Святошинського РВДВС у місті Києві ЦМУМЮ Огібеніна Л.І. відносно виконання виконавчого листа від 04.02.2015

№ 759/20970/13-ц Святошинського районного суду м. Києва.

Визнати неправомірною та скасувати постанову винесену 24.06.2020 року державним виконавцем Святошинського РВДВС у місті Києві ЦМУМЮ Огібеніним Л.І. на підставі виконавчого листа від 04.02.2015 № 759/20970/13-ц про відкриття виконавчого провадження № ВП 62189896.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року відмовлено у задоволенні скарг у даній справі.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове судове рішення, яким: визнати неправомірними дії головного державного виконавця Святошинського РВДВС у місті Києві ГТУМЮ Федоренка А.М. щодо виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/20970/13-ц від 04.02.2015; визнати неправомірною постанову, винесену 23.09.2016 головним державним виконавцем Святошинського РВДВС у місті Києві ГТУМЮ Федоренком А.М., на підставі виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/20970/13-ц від 04.02.2015 про відкриття виконавчого провадження № 52318075; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Святошинського РВДВС у місті Києві ЦМУМЮ Огібеніна Л.І. щодо виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/20970/13-ц від 04.02.2015; визнати неправомірною та скасувати постанову, винесену 24.06.2020 старшим державним виконавцем Святошинського РВДВС у місті Києві ЦМУМІО Огібеніним Л.І., на підставі виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/20970/13-ц від 04.02.2015 про відкриття виконавчого провадження № 62189896.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, оскільки постановляючи її, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно з положень закону, а саме ст.ст. 11, 12 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст. ст. 433 ЦПК України вбачається, що визнання поважності пропущення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та прийняття рішення про його поновлення є виключною компетенцією суду, а не державного виконавця. Законодавство не надає державному виконавцю повноважень змінювати вимоги виконавчого документа, інтерпретувати на власний розсуд ті чи інші відомості, встановлювати власні строки, виходячи з відсутності чи наявності відомостей з інших джерел (зокрема, з заяв про примусове виконання). Отже, державний виконавець не має права перебирати на себе повноваження суду щодо поновлення цього строку не залежно від того, по якій причині цей строк пропущений стягувачем. Таким чином, дії старшого державного виконавця Святошинського РВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ Огібеніна Л.І. щодо відкриття виконавчого провадження № 62189896 поза межами строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, є неправомірними.

Таким чином, у оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не надав повної оцінки доказам, які доводять, що стягувач пропустив строк звернення виконавчого листа від 04.02.2015 у справі № 759/20970/13-ц до виконання. Внаслідок цього, суд дійшов до безпідставного висновку про те, що дії державних виконавців Федоренка А.М. та Огібеніна Л.І. щодо відкриття виконавчих проваджень № 52318075 та № 62189896 були вчинені в межах строків визначених законодавством, а постанови про відкриття цих виконавчих проваджень є правомірними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача АБ «Укргазбанк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що 10 березня 2020 року були перервані строки пред`явлення виконавчого документа до виконання, адже 10.03.2020 року представником банку заяву про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа було направлено до Святошинського РВ ДВС, проте дана заява повернулася стягувача з відміткою «карантин, відмова від отримання 19.03.2020 ОСОБА_3 ». Тому вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою та просить залишити її без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав викладених в ній, просив ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення скарг.

Державний виконавець Пащенко В.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні скарг ОСОБА_1 на дії державних виконавців, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця Святошинського РВДВС у м. Києві ЦМУМЮ Федоренка А.М. у виконавчому провадженні № 52318075 та державного виконавця Святошинського РВДВС у м. Києві ЦМУМЮ Огібеніна Л.І. у виконавчому провадженні 62189896, відповідають вимогам законодавства, чинного на дату вчинення виконавчих дій.

Встановлено і вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду

із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).

Згідно з ч.3 ст. 431 ЦПК України виконавчий лист є виконавчим документом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент набрання законної сили судовим рішення у справі

№ 759/20970/13-ц (23 січня 2015 року), видачі відповідного виконавчого листа (04 лютого 2015 року), відкриття виконавчого провадження у 2016 році були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року, а на час повторного пред`явлення його до виконання (10 березня 2020 року) - Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.12.2014 рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/20970/13-ц стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» з ТОВ «Транспортно-лісові інвестиції України» та ОСОБА_1 заборгованість по кредиту - 421 774,43 грн., заборгованість по процентах за період з 01.05.2014 р. по 29.05.2014 р. - 8712,82 грн., заборгованість по процентам за період по 30.04.2014 р. - 53 249,17 грн., пеню за несвоєчасне погашення кредиту - 44 447 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів - 2562,07 грн., пеню за несвоєчасну сплату комісії - 5,62 грн. та судовий збір в розмірі 3 441 грн., а всього - 534 192 грн. 11 коп.

На підставі даного рішення 04.02.2015 Святошинським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №759/20970/13-ц про стягнення коштів із ОСОБА_1 , який в подальшому стягувачем неодноразово був пред`явлений до виконання.

Виконавчий лист № 759/20970/13-ц неодноразово був пред`явлений стягувачем до виконання та виконувався на підставі положень Закону № 606-XIV.

Частина перша статті 37 Закону № 1404-VIII містить вичерпний перелік обставин, які є підставою для повернення виконавчого документа. Так, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода

на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частини четверта та п`ята статті 12 Закону 1404-VIII).

Аналогічні положення були передбачені у частині третій статті 23 Закону

№ 606-XIV.

Із системного аналізу указаних норм чинного Закону України «Про виконавче провадження» можна зробити висновок, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року в справі № 910/18165/13, постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року в справі № 804/2721/15, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2020 року в справі № 2018/6-343/11, в ухвалі Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року в справі № 336/1023/20.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц зазначено, що: «Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частини четверта та п`ята статті 12 Закону № 1404-VIII).

[…] Повернення виконавчого документа без прийняття до виконання з підстав, визначених у частині четвертій статті 4 та у частині третій статті 5 Закону № 1404-VIII, не перериває строк пред`явлення такого документа до виконання».

Як вбачається з матеріалів справи, у виконавчому листі № 759/20970/13-ц виданому 04.02.2015, міститься відмітка державного виконавця від 27.05.2016 щодо повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону № 606-XIV, який передбачає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Тобто 27.05.2016 були перервані строки пред`явлення виконавчого документа до виконання, що і було враховано державним виконавцем при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження № 52318075.

З матеріалів справи також встановлено, що 23 вересня 2016 року вдруге було відкрито виконавче провадження - № 52318075 (т.1 а.с. 230). Тобто, після повернення виконавчого документу 27.05.2016 в найкоротші строки представник стягувача звернувся до органу ДВС з метою виконання судового рішення.

Таким чином, є безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що державний виконавець на власний розсуд поновив та/чи продовжив строки, перебравши на себе повноваження суду, адже він діяв в межах своїх повноважень, передбачених законодавством, що регулює їх діяльність, про що зазначено вище.

Доводи апеляційної скарги про те, що при першому пред`явленні виконавчого листа до виконання було порушено строк його пред`явлення - 1 рік, оскільки виконавче провадження було відкрито 23 вересня 2016 року - колегія суддів відхиляє оскільки такі доводи спростовуються записом державного виконавця Ткалової на зворотному боці виконавчого листа у графі «відмітки державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу, із зазначенням причини повернення». Як вбачається з вказаного запису, виконавчий лист було повернуто стягувачу вперше 27 травня 2016 року на підставі п. 2 ст. 47 Закону № 606-XIV. Доказів тих обставин, що зазначене виконавче провадження було відкрито після спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання - боржником до матеріалів справи не надано.

Таким чином, відкривши виконавче провадження № 52318075 постановою від 23 вересня 2016 року ( а.с. 230 т. 1), державний виконавець Федоренко А.М. жодним чином не порушив вимог закону, адже з часу повернення виконавчого листа стягувачу минуло чотири місяці.

Як вбачається зі змісту супровідного листа від 31.03.2017 року, підписаного державним виконавцем Федоренком А.М. ( а.с. 235, т. 1) та відмітки на виконавчому листі, вчиненої державним виконавцем Федоренком А.М., постановою від 31 березня 2017 року в межах ВП № 52318075 виконавчий лист № 759/20970/13-ц було повернуто стягувачу за п.2 ст. 37 Закону 1404-VIII ( а.с. 66, т. 2).

Отже, матеріалами справи встановлено, що 31.03.2017 в межах ВП 52318075 виконавчий лист повернуто стягувачу за п.2 ст. 37 Закону 1404-VIII, за змістом якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно положень ч.5 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Отже, враховуючи, що виконавчий лист було повернуто стягувачу 31 березня 2017 року, то повторно стягувач мав право його пред`явити протягом трьох років, тобто до 31 березня 2020 року.

Як встановлено з матеріалів справи, 10 березня 2020 стягувачем було направлено до Святошинського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) заяву про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого документа, яка повернулася стягувачу з відміткою на конверті: «карантин, відмова від отримання 19.03.2020 ОСОБА_3 » ( а.с. 67, т. 2).

Таким чином, стягувач, звертаючись до виконавчої служби з метою виконання судового рішення у вказаній справі скористався своїм правом та вчасно, в межах трирічного строку, подав на виконання виконавчий лист, однак з підстав від нього незалежних, вчасно прийняти його заяву підрозділ ДВС не спромігся.

Загальновідомим є факт, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу, з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України було встановлено карантин, який в подальшому було продовжено.

Тобто 10.03.2020 були перервані строки пред`явлення виконавчого документа до виконання, що і було враховано державним виконавцем при винесенні постанови про відкриття провадження № 62189896 від 24 червня 2020 року.

21.04.2020 стягувачем направлено заяву до Святошинського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа від 04.02.2015 по справі № 759/20970/13-ц. Вказана заява зареєстрована у вхідній кореспонденції Святошинського районного відділу ДВС м. Київ 27 травня 2020 року.

Виконавче провадження відкрито згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.06.2020.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що стягувачем було пред`явлено виконавчий лист до виконання 10 березня 2020 року, однак з незалежних від стягувача причин виконавчий лист було повернуто без виконання з підстав, не передбачених законом, отже, були перервані строки пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, повторно пред`явивши виконавчий лист заявою від 21 квітня 2020 року, яка надійшла до виконавчої служби 27 травня 2020 року, стягувач не пропустив строк пред`явлення його до виконання.

Встановивши, що виконавчий лист було повторно пред`явлено до виконання протягом трьох років після його повернення стягувачу, що відповідає вимогам Закону

№ 1404-VIII, та що державний виконавець при прийнятті його до виконання діяв у межах повноважень і у спосіб, що передбачений законом, законним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

За змістом ч.3 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив докази у їх сукупності, врахував усі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що державні виконавці Федоренко А.М. та Огібенін Л.І. при прийнятті виконавчого листа № 759/20970/13-ц до виконання та відкритті виконавчих проваджень № 52318075 та № 62189896 діяли у спосіб та в порядку, які передбачені законодавством.

При цьому, колегія суддів ураховує, що заявлені вимоги про визнання неправомірною постанови державного виконавця від 23.09.2016 року у межах ВП № 52318075 та визнання неправомірною і скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 62189896 від 24.06.2020 року, є похідними від вимог про визнання неправомірними дій державних виконавців, а тому також не підлягають задоволенню.

Оскаржувана ухвала суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375-379, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 липня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Ратнікова В.М.