ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/356/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Боклач А.Є., розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька ОСОБА_1 .

Позов обґрунтований тим, що від шлюбу у сторін народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які фактично проживають з позивачем. З 2019 року сімейні відносини між подружжям припинилися, рішенням суду від 13 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачем, відповідач бачиться з дітьми, однак має намір забрати дітей на постійне проживання з нею у квартиру її подруги, що на думку позивача є неможливим і не в інтересах дітей, оскільки її подруга проживає в двохкімнатній квартирі разом з колишнім чоловіком та дорослим сином, а тому вважає, що такі умови життя є неприйнятними для доньок. Окрім того позивач зазначає, що відповідач не має постійного стабільного доходу, не зможе забезпечити дітям гідний рівень життя, а також вказує, що доньки не мають бажання переїжджати до матері.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2022 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/13727/22 за правилами загального позовного провадження; призначено у справі підготовче судове засідання на 23 лютого 2023 року; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та зобов`язано Службу надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

23 лютого 2023 року підготовче засідання відкладено на 06 квітня 2023 року.

06 квітня 2023 року до суду надійшов висновок Служби (у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, згідно із яким орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 .

06 квітня 2023 року підготовче засідання відкладено на 18 травня 2023 року.

Представник третьої особи у підготовче засідання 18 травня 2023 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Позивач та відповідач у підготовче засідання не прибули, до початку засідання позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства з урахуванням інтересів малолітніх дітей, відповідач до початку засідання подала заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги визнає.

Ухвалою суду від 18 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 7 липня 2023 року.

У судове засідання 7 липня 2023 року учасники справи не прибули.

З уразуванням поданих сторонми заяв, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як передбачено статтею 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частин 2, 3 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як встановлено судом, сторони у справі перебували у шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_4 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2019 року у справі № 242/5021/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 вересня 2007 року відділом актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 802.

Судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, діти проживають з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де дітям створені належні умови для проживання, розвитку та навчання.

Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком, про що свідчить відповідна заява відповідача про визнання позовних вимог.

Згідно з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей № 101-2375/02 від 22 березня 2023 року, доцільно визначити місце проживання малолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з батьком ОСОБА_1 . Під час розгляду вказаного питання, зокрема, було заслухано думу дітей, які виявили бажання проживати з батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 31 СК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи ОСОБА_3 виповнилося 14 років, а тому з урахуванням положень частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України відсутні передбачені законом підстави для визначення судом місця проживання ОСОБА_3 . За таких обставин та враховуючи, що дитина проживає з батьком, у позові в цій частині слід відмовити.

Судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з батьком відповідатиме її інтересам, відповідач визнає позов та не заперечує, щоб діти проживали разом з батьком, а судом не встановлено, що таке визнання суперечить закону і порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з батьком.

Як визначено ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачеві підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 496,20 грн.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 206, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

В іншій частині вимог - у позові відмовити.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп., сплачений квитанцією № 7 від 04 листопада 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання/перебування ВПО: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ; зареєстрований: АДРЕСА_5 ; адреса зареєстрованого місця проживання/перебування ВПО: АДРЕСА_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (02068, м. Київ, вул. О. Кошиця, буд. 11).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10 липня 2023 року.

Суддя О.В. Якусик