Номер провадження: 22-ц/813/265/23
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року у складі судді Роїк Д.Я.,

встановив:

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 20 000 євро, посилаючись на те, що 18 травня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики на зазначену суму, а також обумовлені порядок та строки повернення позики. Однак відповідач, всупереч умовам договору не приступив до виконання своїх зобов`язань та у встановлений договором час кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2014 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 18 травня 2013 року в сумі 20 000 євро, що еквівалентно 390 506 гривень за курсом НБУ, а також судові витрати в розмірі 4000 грн.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних договорів позики він з ОСОБА_1 не укладав та грошових коштів від останнього не отримував.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.04.2017 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2014 скасовано в частині стягнення судових витрат у розмірі 4000 грн, в іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09.10.2019 рішення апеляційного суду Одеської області від 26.04.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Явка позивача в судове засідання, призначене на 13.07.2023 визнана судом апеляційної інстанції обов`язковою, проте, позивач в судове засідання не з`явився, судові повістки, які направлялися на адресу його реєстрації, а також фактичну адресу повернулися до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», отже, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку апеляційний суд вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики в іноземній валюті у розмірі 20 000 Євро.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2022 року у справі N 344/17277/20 (провадження N 61-12109св21), від 7 грудня 2022 року у справі N 565/12/19 (провадження N 61-4470св22) та від 19 грудня 2022 року у справі N 754/10390/16 (провадження N 61-9032св22).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року, який діяв на час вирішення спору, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вбачається, що оскаржуване судове рішення постановлено судом в заочному порядку, відповідач про призначення справи до розгляду судом не повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося до суду разом з конвертом з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 51-52).

На підтвердження позовних вимог позивачем до позову додано копію договору позики, оригінал в матеріалах справи відсутній та судом не витребувався.

В суді апеляційної інстанції відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що договір позики з позивачем не укладав та не підписував його.

Для повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом за клопотанням відповідача у справі ухвалою було призначено судово-технічну експертизу.

Водночас на вимогу експерта позивач оригінал договору позики від 18.05.2013 не надав, про розгляд справи був повідомлений, проте в судові засідання жодного разу не з`явився, хоча його явка визнавалася судом обов`язковою. У зв`язку з чим експертом матеріали справи були повернуті до суду без виконання ухвали, якою призначена судово-технічна експертиза.

Відповідно до статті 59 України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, 2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Позивач на обґрунтування своїх позовних вимог не надав суду належні та допустимі докази, а саме оригінал договору, та не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, не надавав жодних письмових пояснень у суді щодо відсутності оригіналу договору позики, що унеможливлює переконатися у невиконанні відповідачем зобов`язань за цим договором.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково обґрунтованими, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4 019,40 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 24.07.2023

Головуючий:

Судді: