Справа № 496/5827/21
Провадження № 2-о/496/9/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Касьяненко А.О.

представника заявника - Юшинської І.Є.,

представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Андреєвої О.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року,

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1 , звернулась до суду з заявою, в якій просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України за станом на 24.08.1991 року.

Свої вимоги заявник мотивувала тим, що у 1981 році ОСОБА_1 , переїхала та постійно проживала на території Української РСР, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Довідкою Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №2958 від 15.09.2020 року підтверджується, те, що ОСОБА_1 , Уродженка Вірменії РСР (м. Єреван), була прописана та постійно проживала з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Вірменської РСР (м. Єреван) в АДРЕСА_1 у період з 05.02.1981 року по 07.08.1987 року.

Також відповідно до Акту про проживання осіб, мешканці будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтверджують факт, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Вірменської РСР (м. Єреван), проживала з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою Вірменської РСР (м. Єреван) в АДРЕСА_3 , у період з жовтня 1988 року по грудень 1991 року.

На теперішній час заявник є громадянином Республіки Вірменія, між тим має на меті отримання громадянства України за територіальним походження, для чого необхідно встановлення відповідного факту.

В листопаді 2021 року заявник звертався до міграційної служби із відповідною заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.

Біляївським відділом ДМС України в Одеській області було повідомлено, що відповідно до наданої копії документів вбачається, що ОСОБА_1 , має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Між тим, згідно із листом Біляївського відділу ДМС України в Одеській області повідомив, що на сьогоднішній день будинкові книги не передбачені жодним діючим нормативним актом України, тому для набуття громадянства України ОСОБА_1 необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення належності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» у судовому порядку.

Заявник вважає, що зазначені доводи свідчать про її проживання на території України з 05.02.1981 року до 07.08.1987 року, але у зв`язку з відмовою міграційної служби у набутті громадянства України, змушена звернутись до суду із встановленням зазначеного факту в судовому порядку.

Крім того, ОСОБА_1 має намір встановити її належність до громадянства України і подальшого отримання паспорту громадянина України, у зв`язку з чим їй необхідно підтвердити в судовому порядку факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримала та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні про заяви заперечувала. Крім того, від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив відповідно до якого, вони просили залишити заяву без розгляду у зв`язку з тим, що, в даному випадку, наявний спір про право.

В обґрунтування відзиву представник заінтересованої особи зазначила, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень №215, отже заявник не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Приписи ч. 2 ст. 315 ЦПК України містять імперативну для суду норму, яка визначає обов`язковою умовою розгляду в судовому порядку справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення - відсутність законодавчого врегульованого механізму їх встановлення. Отже, якщо суд встановить наявність нормативно-правових актів, які визначають порядок встановлення певного факту, суд приймає рішення про залишення заяви без розгляду, що визначено ч. 4 ст. 315 ЦПК України. Без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України. Є необхідність встановлення статусу заявника та його підстав легального перебування на території України.Представник заінтересованої особи стверджує, що встановлення факту пов`язується зі спором про право, тому заява про встановлення факту, відповідно до приписів ч.6 ст. 294 ЦПК України повинна бути залишена без розгляду. Приймаючи до уваги, що проти встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, заперечує заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. Заявником не надано суду доказів намагання встановити факт, що має юридичне значення в позасудовому порядку, відсутності визначеного чинним законодавством порядку його встановлення, та доказів неможливості встановлення такого факту в позасудовому порядку. Так, в додатках до заяви відсутні докази звернення заявника до ГУ ДМС України в Одеській області або його територіальних підрозділів, з питання набуття громадянства України та отримання роз`яснення з цього питання, а отже є не обґрунтованим залучення ГУ ДМС України в Одеській області, як заінтересованої особи, без якої неможливо розглядати справи окремого провадження. З наданих ОСОБА_1 доказів на підтвердження проживання на території України, яка, в подальшому, увійшла до складу території України, вбачається, що вона проживала на вказаній території до 24.08.1991 року, а отже підстави для встановлення факту постійного проживання заявника відсутні. Твердження заявника про неможливість встановити факт проживання на території України іншим шляхом, окрім як звернення до суду з відповідною заявою, не відповідають дійсності, оскільки для підтвердження зазначених обставин можуть бути надані інші належні документи.

Крім того, заявником надано копію завіреного перекладу паспорта громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , який дійсний до 08.04.2021 року, що підтверджує факт наявності у неї громадянства іншої держави.

Таким чином, звернення заявника до суду з даною заявою зумовлено намаганням уникнути проходження законодавчо визначених процедур щодо ідентифікації, встановлення належності, прийняття або набуття громадянства України. Прийняття судом рішення за заявою призведе до порушення норм матеріального та процесуального права. Наявний спір про право ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України повинен розглядатися в порядку позовного провадження.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила той факт, що заявник дійсно мешкала на території України, разом з матір`ю, але після смерті дідуся в 1986 році вони повернулись до Вірменії. В період з 1987 по 1991 рік вони не постійно проживали на території УРСР, але часто приїздили.

Заслухавши пояснення представника заявника, представника заінтересованої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується перекладом паспорту Республіки Вірменія з вірменської мови на українську мову.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується перекладом паспорту Республіки Вірменія з вірменської мови на українську мову.

Згідно довідки Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №2958 від 15.09.2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Єреван Вірменської РСР, була прописана та постійно мешкала з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 , з 05.02.1981 року по 07.08.1987 року, вибула в м. Єреван Вірменської РСР.

Відповідно до будинкової книги для реєстрації громадян, проживаючих по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 були зареєстровані за вказаною адресою з 05.02.1981 року.

Мешканці будинку АДРЕСА_2 , а саме: голова будинкового комітета - ОСОБА_3 , помічник голови будинкового комітету - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , своїми підписами у письмовій заяві підтвердили те, що ОСОБА_1 проживала з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , з жовтня 1988 року по грудень 1991 року. Вказана заява засвідчена печаткою КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський».

Листом Біляївського відділу ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено адвоката Юшинську І.Є. про те, що ОСОБА_1 має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Зазначено, що будинкові книги не передбачені жодним діючим нормативним актом в Україні, тому для набуття громадянства України ОСОБА_1 необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) у судовому порядку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

За змістом ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Згідно із п.7 Порядку, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

У п. 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення (Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61- 6498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження заявлених вимог, суду надано довідку Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №2958 від 15.09.2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Єреван Вірменської РСР, була прописана та постійно мешкала з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 , з 05.02.1981 року по 07.08.1987 року, вибула в м. Єреван Вірменської РСР, але на підставі яких документів, свідчень очевидців, тощо, видано таку довідку, не зазначено і, тому, вказану довідку суд не приймає до уваги.

Крім того, надана довідка свідчить про проживання заявника на території України з 05.02.1981 року по 07.08.1987 року, а не станом на 24.08.1991 року, як просить ОСОБА_1 у поданій заяві.

Копія домової книги не є достатніми доказами для встановлення факту проживання заявника на території України, адже юридичне значення має саме факт постійного проживання заявника на території України, відповідно до Закону України «Про громадянство України», однак у наданих документах не зазначено період проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Надану заяву мешканців будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про підтвердження того, що ОСОБА_1 , проживала з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , з жовтня 1988 року по грудень 1991 року, суд не може прийняти до уваги як беззаперечний доказ, адже вказані особи не встановлені, їх не було допитано у судовому засіданні в якості свідків, не попереджено про кримінальну відповідальність за дачу показань, тощо.

Крім того, вказана заява викликає у суду сумніви щодо достовірності інформації, яка зазначена в ній, адже мешканці будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 стверджують, що ОСОБА_1 проживала з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , з жовтня 1988 року по грудень 1991 року, у той час, як представник заявника у поданій заяві вказує, що заявник з матір`ю проживала 05.02.1982 року по 07.08.1987 року за адресою: АДРЕСА_1 . У заяві ОСОБА_1 відсутні відомості про те, що вона проживала у АДРЕСА_4 .

Тому, дослідивши надані докази, судом встановлено, що матеріали справи не містять жодного документу, з якого вбачалось би, що ОСОБА_1 дійсно проживала на території України саме станом на 24.08.1991 року.

Разом з цим, заявником не було надано доказів того, що вона зверталася до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що їй було відмовлено у встановленні належності до громадянства України.

Копія листа від Біляївського відділу ГУДМС України в Одеській області про те, що ОСОБА_1 має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», але необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України (13.11.1991 року) у судовому порядку, не може бути прийнята судом як доказ, з урахування того, що він не датований та не має вихідного реєстраційного номеру, а також не встановлено коли він був отриманий адвокатом Юшинською І.Є.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, оцінивши надані заявником докази по справі, дійшов висновку про те, що вказані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 року та у період з жовтня 1988 року по грудень 1991 року.

Враховуючи усі наявні докази в їх сукупності та зазначені норми законодавства, суд вважає, що доводи заявника та його представника про постійне безперервне проживання на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст. 1 Закону України «Про громадянство України» станом на 24.08.1991 року, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268, 315-319 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 10.07.2023 року

Суддя М.Л. Пасечник