ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/510/23
Номер провадження 22-ц/818/1046/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивача адвоката Сніжко П. В.,

представника відповідача адвоката Кравцової С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року в складі судді Демченко С.В. у справі № 953/510/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 09 липня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» (далі - ВАТ «СВЕДБАНК») укладено кредитний договір № 2008/0708/45-042, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 52 200,00 доларів США зі строком повернення до 09 липня 2038 року включно та сплатою 11,90 % річних, розмір щомісячного платежу для погашення заборгованості становив 532,92 доларів США.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між сторонами укладено договір іпотеки № 2008/0708/45-042-Z-1 від 09 липня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

З липня 2012 року сплата щомісячних платежів за кредитним договором здійснювалася ним на рахунок ПАТ «АЛЬФА-БАНК».

У червні 2015 року його фінансове положення погіршилося, у зв`язку з чим він неодноразово звертався на адресу банку з проханням провести реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором, однак згоди досягнуто не було.

11 серпня 2015 року на його адресу ПАТ «АЛЬФА-БАНК» направлено вимогу про досудове врегулювання спору та повідомлено про придбання право вимоги за кредитним договором № 2008/0708/45-042 від 09 липня 2008 року.

21 жовтня 2015 року ПАТ «АЛЬФА-БАНК» направив на адресу позивача вимогу про усунення порушень та дострокове повернення кредитних коштів разом зі сплатою нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Станом на 01 жовтня 2015 року загальна сума заборгованості склала 45 679, 16 доларів США, що становить 972 766, 84 грн, з яких: 43 435, 32 доларів США, що становить 924 982, 77 грн - заборгованість за кредитом, 2024, 27 доларів США, що становить 43 108, 19 грн - заборгованість за відсотками, 219, 57 доларів США, що становить 4675, 88 грн - заборгованість за пенею.

У листопаді 2019 року йому стало відомо, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитра Анатолійовича від 19 вересня 2019 року накладено арешт на його грошові кошти в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»).

Вказану постанову винесено у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого напису від 23 листопада 2015 року за реєстровим № 16310, вчиненого приватним нотаріусом Чуловським В. А. за заявою АТ «Альфа-Банк», відповідно до якого з нього стягнуто на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2008 року № 2008/0708/45-042 в сумі 971 090,96 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 924 982,77 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 43 108,19 грн, витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3 000,00 грн. Стягнення здійснене за період з 10 червня 2015 року до 01 жовтня 2015 року.

На його заяву від 01 листопада 2019 року із запитом про розмір заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2008 року, ПАТ «Альфа-Банк» повідомив, що загальна заборгованість станом на 28 листопада 2019 року становить 74 268, 81 доларів США.

Вважає, що спірний виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства. Приватний нотаріус вчинив виконавчий напис до спливу 30 днів з дня отримання позивачем письмової вимоги про добровільне усунення порушень, оскільки вимога про усунення порушень була направлена йому з міста Києва до міста Харкова 23 жовтня 2015 року та відповідно не могла бути вручена в той же день, при цьому спірний виконавчий напис був вчинений 23 листопада 2015 року.

Окрім того, заявлена відповідачем заборгованість, не є безспірною. У приватного нотаріусу були відсутні підстави для вчинення виконавчого напису за період з 10 червня по 01 жовтня 2015 року з огляду на те, що п.п. 3.1.1 кредитного договору передбачено сплату щомісячного платежу - 10 число кожного місяця, а тому станом на 10 червня 2015 року строк виконання зобов`язання ще не настав.

Також, ним було подано клопотання про поновлення строку для звернення з даною позовною заявою до суду. Зазначав, що про спірний виконавчий напис він дізнався лише 02 грудня 2019 року, а тому з 03 грудня 2019 року почався перебіг строку позовної давності.

У лютому 2020 року він звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Альфа-банк», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2020 року його позов залишено без задоволення. Постановою Харківського апеляційного суду від 03 червня 2021 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав. Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2021 року в частині вирішення вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним у порядку повернення стягнутого за виконавчим написом акту про реалізацію предмета іпотеки від 19 березня 2019 року зі скасуванням свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 20 березня 2019 року за реєстровим № 709 та виключення із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запису про виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. Він вперше звернувся до суду за порушенням його законних прав та інтересів в межах строку позовної давності, проте його позов Верховним Судом залишено без задоволення у зв`язку з обранням неналежного способу захисту. Між тим, на час звернення до суду з позовом у лютому 2020 року допускалось звернення до суду з вимогами про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, що відповідало висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі 925/1265/16 (провадження №12-158гс18, пункт 5.17).

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив поновити строк позовної давності за цим позовом, та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., зареєстрований в реєстрі за № 16310, стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

22 лютого 2023 року АТ «Сенс Банк» подано відзив, в якому просило позов залишити без задоволення .

Відзив мотивовано тим, що позивач не заперечує факту неналежного виконання ним умов кредитного договору та наявності заборгованості за кредитним договором. Між тим, ОСОБА_3 не обґрунтовано неповноту чи неправильність здійснених кредитором розрахунків заборгованості, власних розрахунків заборгованості ним не наведено. Під час вчинення спірного виконавчого напису Банк виконав умови щодо надання документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника.

Також заперечували щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки її розмір не є співмірним з предметом спору та не підтверджений належними доказами.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського МНО Чуловського В.А., вчинений 23 листопада 2015 року, реєстровий № 16310 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 2008/0708/45-042 від 09 липня 2008 року, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при вчинені оскаржуваного виконавчого напису нотаріусом не дотримано чинного законодавства, не встановлено безспірність заборгованості та вимог кредитора, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

27 березня 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що у зв`язку з розглядом вказаної справи ним понесено витрати на правничу допомоги у розмірі, 14 000 грн, які просив стягнути з відповідача

АТ «Сенс Банк» надало заперечення щодо стягнення вказаних витрат, посилаючись на їх не співмірність із складністю справи, часом витраченим на виконання робіт і обсягом наданих послуг.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням конкретних обставин справи, принципу співмірності судових витрат, часом, витраченим представником позивача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих послуг, а також критерію розумності та справедливості стягненню підлягає 10 000 грн витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями АТ «Сенс Банк» подало апеляційні скарги, в яких просило рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Апеляційні скарги мотивовано тим, що виконавчий напис вчинено у відповідності до вимог закону, оскільки на час вчинення виконавчого напису нотаріуса сплинуло 30 днів з моменту направлення вимоги про усунення порушення. Зважаючи, що після отримання від банку вимоги про порушення зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав її, то він погодився з сумою заборгованості.

Суд першої інстанції безпідставно поновив ОСОБА_1 строк позовної давності. Виконавчий напис двічі було пред`явлено до примусового виконання, кожна із винесених приватним виконавцем або державним виконавцем постанов та всі виконавчі дії проводилися виключно з повідомлення боржника по виконавчому провадженні, а тому доводи позивача, що про існування спірного виконавчого напису він дізнався лише 02 грудня 2019 року, є необґрунтованими та спростовуються інформацією, яка міститься на загальнодоступних сайтах щодо виконавчих проваджень.

Щодо витрат на правничу допомогу апелянт зазначив, що позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не є складною за її змістом, оскільки вказаний спір є достатньо розповсюдженим в юридичній практиці. Для складання такої позовної заяви не потрібно витрачати значний час і проводити аналіз великої кількості нормативно-правових актів, а тому розмір витрат на правничу допомогу, заявлений позивачем, є завищеним. Окрім того, представником позивача до заяви про ухвалення додаткового рішення не додано жодного додатку.

13 червня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/19, від 23 червня 2020 у справі № 645/1979/15-ц, від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17.

Доводи відповідача про пред`явлення до виконання виконавчого напису, закриття виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог та на висновки суду не впливають.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Кравцову С. М., яка наполягала на доводах апеляційної скарги, поданої на рішення суду від 22 березня 2023 року та апеляційної скаргу на додаткове рішення від 17 травня 2023 року, представника позивача адвоката Сніжко П. В., який проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданих апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на рішення суду від 22 березня 2023 року слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу на додаткове рішення від 17 травня 2923 року задовольнити частково з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що 09 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладений кредитний договір № 2008/0708/45-042, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 52 200,00 доларів США зі строком повернення до 09 липня 2038 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних (а. с. 11 - 15).

Відповідно до п. 3.1.1 кредитного договору з 11 серпня 2008 року розмір щомісячного платежу для погашення заборгованості становить 532,92 доларів США, погашення кредиту та сплата процентів здійснюється не пізніше 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

09 липня 2008 року в забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 2008/0708/45-042-Z-1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

11 серпня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_1 направив вимогу про досудове врегулювання спору за вих. № 000138, якою повідомлено, що ПАТ «Альфа-Банк» придбав право вимоги за кредитним договором № 2008/0708/45-042 від 09 липня 2008 року відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю, у зв`язку з чим ПАТ «Альфа-Банк» є кредитором за вказаним кредитним договором. Станом на 11 серпня 2015 року кредит прострочено на 61 день, загальна сума простроченої заборгованості перед банком складає 45 888,15 доларів США, яку необхідно сплати у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту її відправлення (а. с. 19).

Згідно з вимогою про усунення порушень від 21 жовтня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено, що умови кредитного договору № 2008/0708/45-042 від 09 липня 2008 року він не виконує, у зв`язку з чим станом на 01 жовтня 2015 року загальна сума заборгованості за договором становить 45 679,16 доларів США, що по курсу НБУ станом на 01 жовтня 2015 року складає 972 766,84 грн, які банк вимагав від позичальника повернути достроково (а. с. 20) Вказана вимога направлена ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_1 23 жовтня 2015 року (а. с. 21).

23 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського МНО Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 16310, яким з ОСОБА_1 запропоновано стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 2008/0708/45-042 від 09 липня 2008 року, право вимоги за яким було відступлено ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, якому в свою чергу, право вимоги було відступлено ВАТ «Сведбанк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року. Сума заборгованості складається із: заборгованості за кредитом - 924 982,77 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 43 108,19 грн; витрат, пов`язаних зі вчиненням виконавчого напису - 3000 грн, що разом становить суму заборгованості у розмірі 971 090,96 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 10 червня 2015 року по 01 жовтня 2015 року (а. с. 22).

Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського МНО Чуловський Володимир Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним у порядку повернення стягнутого за виконавчим написом акту про реалізацію предмета іпотеки від 19 березня 2019 року зі скасуванням свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 20 березня 2019 року за реєстровим № 709 та виключення із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запису про виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру залишено без задоволення (а.с. 30 - 40).

Переглядаючи справу у касаційному порядку, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки 11 серпня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося з вимогою про досудове врегулювання спору, чим змінило строк виконання кредитного зобов`язання, ПАТ «Альфа-Банк» втратило право нарахування передбачених кредитним договором процентів за кредитом на 37 день після пред`явлення вимоги про досудове врегулювання спору від 11 серпня 2015 року, а саме 17 вересня 2015 року. Проте у виконавчому написі від 23 листопада 2015 року за реєстровим № 16310, вчиненому приватним нотаріусом Чуловським В. А. за заявою АТ «Альфа-Банк», запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 43 108,19 грн, стягнення здійснене за період з 10 червня 2015 року до 01 жовтня 2015 року. Отже, заявлену нотаріусу заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» не можна вважати безспірною, з огляду на що висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову з цих підстав є необґрунтованими та такими, які не відповідають вимогам закону.

Між тим, зважаючи, що позивачем не заявлено вимоги про витребування майна з чужого незаконного (на думку позивача) володіння від відповідача ОСОБА_2 , отже, позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним із вищезазначених підстав. Також суд касаційної інстанції зазначав, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 746/45737/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 766/11574/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 201/11696/16-ц частково заслуговують на увагу, оскільки стосуються правовідносин, які є подібними до правовідносин у цій справі. Проте оскільки вони стосуються питань визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, як одного із способів захисту порушеного права, а в цій справі такий спосіб є неефективним, то необхідності в аналізі цих висновків немає.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-24757св18) вказано, що «оцінка підстав, предмету та доказів позову має здійснюватися судом у кожній окремій справі, незалежно від правової оцінки в інших справах. Звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування на час судового розгляду обставин, які були встановлені в іншому судовому рішенні, враховуючи різні предмет і підстави позовів. Тому суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм».

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини (див. постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18), від 29 вересня 2021 року у справі № 369/11118/17 (провадження № 61-18843св20), від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц (провадження № 61-12155св21)).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такий висновок у подібних правовідносинах зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Вимога про усунення порушень направлена ПАТ «Альфа-Банк» з м. Києва боржнику ОСОБА_1 23 жовтня 2015 року на адресу ОСОБА_1 у м. Харкові. Відповідачем не надано доказів отримання ОСОБА_1 вимоги від 21 жовтня 2015 року в день її направлення ПАТ «Альфа-Банк», а саме 23 жовтня 2015 року.

Тобто, доказів того, що на час вчинення виконавчого напису 23 листопада 2015 року спливло 30 днів з моменту отримання ОСОБА_1 (іпотекодавцем) письмової вимоги про усунення порушень, матеріали справи не містять.

Отже, приватним нотаріусом порушено підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку.

Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису та порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Також, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини 2 статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Банк скористався своїм правом на звернення 11 серпня 2015 року до позичальника з вимогою про досудове врегулювання спору, якою в зв`язку з простроченням кредиту вимагав достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування ним та нараховані штрафні нарахування. Проте розрахунку заборгованості станом на 11 серпня 2015 року відповідачем не надано.

Оскільки 11 серпня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося з вимогою про досудове врегулювання спору, чим змінило строк виконання кредитного зобов`язання, то ПАТ «Альфа-Банк» втратило право нарахування передбачених кредитним договором процентів за кредитом на 37 день після пред`явлення вимоги про досудове врегулювання спору від 11 серпня 2015 року, а саме 17 вересня 2015 року.

Проте у виконавчому написі від 23 листопада 2015 року за реєстровим № 16310, вчиненому приватним нотаріусом Чуловським В. А. за заявою АТ «Альфа-Банк», запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 43 108,19 грн, при цьому стягнення здійснене за період з 10 червня 2015 року до 01 жовтня 2015 року.

Отже, заявлену нотаріусу заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» не можна вважати безспірною, що також свідчить про відсутність підстав для вчинення виконавчого напису.

Доводи АТ «Сенс Банк» щодо відсутності поважності причин поновлення строку позовної давності є необґрунтованими та обставини ознайомлення позивача з порушенням його прав внаслідок вчинення виконавчого напису були предметом судового розгляду у справі № 953/1904/20, про що Верховним судом висловлені відповідні висновки.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд виходить з такого.

Матеріали справи свідчать, що адвокат Сніжко П.В. представляв інтереси ОСОБА_1 на підставі Договору про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року (а. с. 87).

Відповідно до Акту наданих послуг (правової допомоги), складеного 23 березня 2023 року позивачеві надані такі послуги: складання позовної заяви - 10 000 грн (10 годин); складання клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду 2000 грн (2 год), складання відповіді на відзив - 2000 грн (2 год). Всього - 14 000 грн (а .с. 88).

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 02 січня 2023 року сторони домовилися, що "Підзахисний" здійснює оплату послуг визначених в п.1 додаткової угоди з представництва інтересів у суді першої інстанції шляхом сплати адвокату 100 % вартості послуг протягом 30-ти днів з дня набрання рішення суду законної сили.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України).

За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких необхідно розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

У постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 Верховний Суд зазначив, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Відповідно до частин 3, 8, 9 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У справі «East/WestAllianceLimited проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з частинами 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті (щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В суді першої інстанції АТ «Сенс Банк» заявлено клопотання про максимальне зменшення витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 .

Враховуючи складність цієї справи, перелік послуг, що були надані позивачеві та зважаючи, що вказані обставини вже були предметом судового розгляду та їм була надана правова оцінка судом касаційної інстанції, яка взята до уваги при формуванні позову, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції з 10000 грн до 5000 грн.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За таких обставин додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року підлягає зміні шляхом зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 10000 грн до 5000 грн.

Оскільки апеляційна скарга на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2023 року, яким було вирішено справи по суті позовних вимог, задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 березня 2023 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року задовольнити частково.

Зменшити розмір витрат на правничу допомогу, стягнутих з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 з 10 000 грн до 5000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 13 липня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина