Ухвала

Іменем України

14 липня 2023 року

місто Київ

справа № 369/13502/20

провадження № 61-9501ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Манченко Олексій Станіславович,

заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012»,

вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2021 року, постановлену суддею Дубас Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі: Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду із скаргою, у якій просив:

- визнати дії старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Манченка О. С. (далі - державний виконавець) протиправними;

- визнати постанову про відкриття виконавчого провадження від 18 липня 2018 року № 62694684, постанову про арешт майна боржника від 24 липня 2018 року та постанову про арешт коштів боржника від 25 липня 2018 року незаконними та скасувати їх.

Скарга обґрунтовувалася тим, що державний виконавець:

- 18 липня 2018 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 56786806 щодо примусового виконання рішення

Києво-Святошинського районного суду Київської області за виконавчим листом від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» (далі - ТОВ «Черемшина 2012») заборгованості у розмірі 25 699, 62 грн та судового збору - 1 762, 00 грн;

- 24 липня 2018 року - постанову про арешт майна ОСОБА_1 ;

- 25 липня 2018 року - постанову про арешт коштів ОСОБА_1 .

Скаржник переконаний, що згадані постанови є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки у виконавчому листі від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18, виданому Києво-Святошинським районним судом Київської області, на виконання якого відкрито виконавче провадження № 56786806, всупереч пунктам 3, 6 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» неправильно зазначено прізвище, ім`я, по батькові та адреса боржника ОСОБА_1 , а також неправильно зазначена дата набрання рішенням суду законної сили, що свідчить про наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

ОСОБА_1 стверджував, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 18 липня 2018 року, ухвалена на виконання виконавчого листа від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», тому є незаконною та підлягає скасуванню.

Додатково скаржник зазначив, що постанови про арешт майна та коштів ОСОБА_1 ухвалені державним виконавцем з порушенням статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 07 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов переконання, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлений обов`язок виконавця відкрити виконавче провадження, якщо стягувач виконав вимоги закону.

Доводи ОСОБА_1 щодо неправильного зазначення прізвища, імені, по батькові, адреси боржника та дати набрання рішенням законної сили, що викладено у виконавчому листі від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18, виданому Києво-Святошинським районним судом Київської області, та виконавцем у постанові, не може бути самостійною підставою для визнання постанови про відкриття виконавчого провадження незаконною, а всі помилково зазначені у виконавчому листі відомості у випадку їх обґрунтованості підлягають виправленню відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» або статті 432 ЦПК України. Суди констатували, що підтвердженням особи боржника є також ідентифікаційний код, який зазначений у постанові про відкриття виконавчого провадження, що унеможливлює виконання рішення іншою особою.

Суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа, проте в цьому переліку не згадана така підстава як неправильно зазначене прізвище, ім`я, по батькові, адреса боржника та дата набрання рішенням законної сили, які навів ОСОБА_1 . Скаржник не посилається на підстави повернення виконавчого листа, які врегульовані саме цією статтею Закону.

Суди першої та апеляційної інстанцій констатували, що ОСОБА_1 до скарги не долучив доказів на підтвердження неможливості прийняття державним виконавцем постанов про арешт його майна та коштів, а посилання заявника на статтю 56 Закону України «Про виконавче провадження» як на підставу для скасування цих постанов є необґрунтованим.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 18 червня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема не врахували правил пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», яке, на думку заявника, є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

ОСОБА_2 зазначив, що суди зробили помилковий висновок про те, що стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого листа.

ОСОБА_1 зазначив про порушення судами першої та апеляційної інстанцій правил частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Право, застосоване судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Згідно із приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на таке.

Обставини справи, встановлені судами

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням від 19 квітня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив позов ТОВ «Черемшина 2012».

Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Черемшина 2012» заборгованість за орендною платою у розмірі 25 699, 62 грн; здійснив розподіл судових витрат.

Постановою від 17 січня 2019 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року - без змін.

На виконання зазначеного рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області 13 липня 2018 року видав виконавчий лист.

Державний виконавець 18 липня 2018 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 56786806 з примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області за виконавчим листом від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18, виданим Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Черемшина 2012» заборгованості у розмірі 25 699, 62 грн та судового збору в розмірі 1 762, 00 грн.

24 липня 2018 року державний виконавець ухвалив постанову про арешт майна ОСОБА_1 , 25 липня 2018 року - про арешт коштів ОСОБА_1 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вимоги до виконавчого документа, а саме у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти. Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Відповідно до частини першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За правилами статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Верховний Суд погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що боржник та стягувач у випадку виявлення недоліків виконавчого листа, зокрема щодо правильності зазначення у ньому відомостей про одного із учасників провадження, процесуальним законодавством наділені правом звернення до суду, який видав цей виконавчий документ, з метою виправлення його помилок, допущених при оформленні або видачі виконавчого листа, або з метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Суд встановив, що заявник, звертаючись до суду першої інстанції зі скаргою на дії державного виконавця щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження № 56786806 з примусового виконання судового рішення, а надалі - постанов про накладення арешту на майно та кошти заявника, посилався на те, що державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження від 18 липня 2018 року № 56786806, оскільки інформація, наявна у виконавчому листі від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18, виданому Києво-Святошинським районним судом Київської області, зокрема щодо прізвища, імені, по батькові, адреси боржника та дати набрання судових рішенням законної сили є неправильною. ОСОБА_1 наполягав на тому, що виконавчий лист підлягав поверненню стягувачу.

Верховний Суд, проаналізувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився із їх висновками про те, що вимога заявника про повернення виконавчого листа від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, стягувачу через наявність у ньому перелічених заявником помилок, не підлягає задоволенню. У такому висновку Суд виходить з того, що відповідно до наведеного у частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» переліку підстав для повернення виконавчого документа стягувачу не згадана наведена ним підстава, а тому і не існувало підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Верховний Суд наголосив на тому, що в касаційній скарзі та в оскаржуваних рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій не наведені відомості та докази на підтвердження того, що на момент ухвалення постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 звертався із заявою про виправлення помилок у виконавчому листі від 13 липня 2018 року у справі № 369/1587/18 до суду, який його видав, відповідно до наданого йому статтею 432 ЦПК України права. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що у матеріалах скарги немає доказів про наявність порушень державним виконавцем вимог законодавства під час відкриття виконавчого провадження від 18 липня 2018 року № 56786806.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що у державного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, тому він ухвалив постанову про відкриття виконавчого провадження.

Верховний Суд наголосив на тому, що доводи заявника про скасування постав державного виконавця про накладення арешту на майно та кошти його, ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, а посилання ОСОБА_1 на статтю 56 Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованим.

Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право, зокрема, з метою реального забезпечення виконання судового рішення, накладати арешт на майно божника.

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, згідно з якими стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження» застосовується до особи боржника, стосовно якої є рішення про стягнення з неї заборгованості на користь іншої особи, з метою забезпечення виконання такого рішення.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні від 18 липня 2018 року № 56786806 відповідно до рішення

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, яке набрало законної сили, про стягнення з нього заборгованості, державний виконавець, який відкрив це виконавче провадження з метою забезпечення його виконання, мав право накласти арешт на майно та кошти боржника.

Тож заявник не довів, що арешт у виконавчому провадженні накладено протиправно, єдиною підставою неправомірності накладення арешту на майно боржника у виконавчому провадженні заявник визначив наявність описки у виконавчому документі, що не свідчить про необґрунтованість дій виконавця під час накладення арешту та такі обставини не можуть бути підставою для його скасування.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, на законність судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та наявних у справі доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 389, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Манченка Олексія Станіславовича, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012», відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак