Справа № 214/886/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 червня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

за участю представника третьої особи - Овдія В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить: позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити на малолітньої дитиною ОСОБА_5 опіку та призначити ОСОБА_1 опікуном дитини; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову до повноліття дитини.

В обґрунтування позову навів наступне. ОСОБА_1 - позивач по справі є рідним братом ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 та Свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 24 років у місті Черкаси помер рідний брат позивача, що підтверджується Свідоцтвом по смерть серії НОМЕР_2 . ОСОБА_6 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 (відповідач по справі). Від фактичних шлюбних відносин у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . Після припинення фактичних відносин між померлим братом та відповідачем, мати дитини не цікавилась долею сина взагалі. З самого народження вихованням , утриманням займалась бабуся ОСОБА_6 , з якою за адресою: АДРЕСА_1 , проживав весь час онук без матері, що підтверджується Актами про фактичне місце проживання. За вказаною адресою було і зареєстровано місце проживання малолітнього, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання №3428/16-12. Вказані акти не посвідчені квартальною уповноваженою, оскільки с. Міньківка знаходився за 20 км від м. Бахмуту, де ведуться активні бойові дії та більшість населення виїхала у більш безпечні регіони України та за кордон. У зв`язку із чим факт проживання бабусі разом із онуком будуть підтверджені показами свідків, які зможуть підтвердити факт їх спільного проживання. Згідно довідки Міньківського НВК «ЗНЗ І-ІІІ ступенів - ДНЗ» Соледарської міської ради Донецької області №001 від 20.01.2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зарахований до списку вихованців молодшої групи , однак у зв`язку із веденням воєнного стану в Україні діяльність дошкільного підрозділу була призупинена. Згідно характеристики, виданої Міньківським НВК «ЗНЗ І-ІІІ ступенів - ДНЗ» Соледарської міської ради Донецької області ОСОБА_5 здоровий та рослий хлопчик. Фізичний розвиток відповідає віку. За час відвідування садочку зарекомендував себе спокійним, добрим, лагідним, сором`язливим, дуже терплячим хлопчиком. З інтересом виконував запропоновані завдання, повторював за вихователем. У дитини спостерігався достатній рівень розвитку пізнавальних можливостей. Мати допомогла дитині адаптуватися в дитячому садку та залишила його виховувати у бабусі з дідусем, які постійно займались виховання онука. Також згідно Довідки сімейного лікаря з ОСОБА_7 була заключена декларація на медичне обслуговування в Никифорівській амбулаторії КНП «ЦПМСД» Соледарської міської ради. За медичної допомогою дитина з`являлась на прийом у супроводі бабусі. Після початку воєнних дій відповідачка взагалі залишила місто та свого малолітнього сина. Відповідач не цікавиться станом здоров`я дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною, не виявляє інтерес до його внутрішнього часу, не утримує, а влаштовує лише своє особисте життя. Місце її перебування взагалі невідомо. У зв`язку із активними військовими діями, позивач разом із сім`єю та племінником переїхали до м. Кривого Рогу та на теперішній час ОСОБА_5 проживає разом з позивачем та бабусею за адресою: АДРЕСА_2 , з 10 січня 2023 року, що підтверджується актом складеним зі слів сусідства та завіреного майстром ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС». За життя брата позивача, коли вони з відповідачкою проживали разом, остання хоч періодично цікавилась життям дитини, який часто бував у бабусі та дідуся (батьків позивача). Після погіршення відносин між братом позивача та відповідачем, остання самоусунулась від виховання свого сина та вихованням, його матеріальним забезпеченням, навчанням, здоров`ям дитини займались в основному бабуся та дідусь. Після переїзду до м. Кривого Рогу позивача з родиною та племінником, саме він піклується та утримує його. Місце перебування відповідачки взагалі невідомо. Дитина емоційно прив`язана до родини позивача, з якою проводить весь час, на відміну від його біологічної матері. Зазначені обставини слід розцінити як свідчення незацікавленості відповідача життям, здоров`ям, матеріальним благополуччям та майбутнім її неповнолітнього сина, фактично умисне самоусунунення від виконання батьківських обов`язків, що слід розцінювати як свідоме нехтуванням їх виконанням.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

При цьому, просить врахувати суд той факт, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні сина була мінімальною та недостатньою, а зараз взагалі відсутня, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України та відповідач усвідомлює, що перебуваючи далеко від власної дитини вона не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.

Відповідач не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування, як складову частину виховання, що підтверджується інформацію з дошкільних навчальних закладів, довідки з лікувального закладу, актів з місця проживання.

Крім того, відповідач будучи достовірно обізнаною про тяжку життєву ситуацію сина, викликаною смертю його батька, однак не вжила заходів на забезпечення догляду за сином, який після смерті батька був позбавлений будь-якого батьківського піклування, що викликає необхідність встановлення опіки над сином.

Встановлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси сина, а також те, що відповідач фактично не виконувала свої батьківські обов`язки з моменту народження сина, слід дійти висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною першою ст.12 вказаного Закону визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аліменти - це обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього.

За положеннями ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За приписами ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Нормами ст.180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При визначенні розміру аліментів враховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). За положеннями ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Весь час проживання племінника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з позивачем ОСОБА_1 , племінник перебував на його утриманні та буде перебувати на його утриманні після позбавлення батьківських прав його матері. ОСОБА_1 працює та отримує регулярний дохід, купує одяг, іграшки, годує, займається оздоровленням племінника, на все вище перелічене витрачається значна сума коштів, однак коштів в повній мірі не вистачає для забезпечення усіх потреб племінника.

Відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина у розмірі достатньому для забезпечення його хоча першочергових потреб не надає, хоча має змогу оскільки є здоровою працездатною особою.

Крім того, частиною 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

В ході розгляду справи від представника позивача надійшла заява, згідно якої остання просила залишити без розгляду позовні вимоги в частині встановлення над малолітньою дитиною ОСОБА_5 опіки та призначення опікуна. Ухвалою суду від 26 червня 2023 року дана заява задоволена.

У судовому засіданні позивач та його представник, кожен окремо, позов підтримали, підтвердивши його зміст. У судове засідання 26 червня 2023 року не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавала, відзиву не подавала, у зв`язку з чим, на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти позовної вимоги щодо встановлення в судовому порядку опіки та призначення опікуна, так як до виконкому з цього питання не зверталися. У судове засідання 26 червня 2023 року не з`явився, подав до суду висновок органу опіки та піклування виконкому Саксаганської районної у місті ради та заяву, в якій просить справу розглядати за їх відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 показала, що позивача знає з часу його народження є його сусідкою. Відповідачку не знає. Їй відомо, що вихованням дитини ОСОБА_5 займається позивач та його мати. Позивач та його мати водили дитину до садочка, в лікарню. Хто є матір`ю дитини, не знає.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 показав, що знає позивача з дитинства, так як разом ходили у школу. Також знає відповідачку, з якою співмешкав брат позивача ОСОБА_6 . Також відомо, що у ОСОБА_4 та ОСОБА_10 є дитина. Їхня дитина проживає разом з позивачем з 2022 року. Відповідачку не бачив десь 2 роки. Щоб хтось відповідачці перешкоджав виховувати дитину, не бачив.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: довідка (а.с.11), свідоцтва про народження (а.с. 13,14), свідоцтво про смерть (а.с.15), довідка (а.с.16), свідоцтво про народження (а.с.17), довідка (а.с.19), довідка (а.с. 20), акти (а.с.21,22), довідка (а.с.23), характеристика (а.с. 24), акт (а.с. 25), службова характеристика (а.с.48), акт обстеження житлово- побутових умов (а.с. 61), висновок про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с. 78-79).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: свідоцтво про смерть (а.с.15), свідоцтво про народження (а.с. 17), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що відповідачка є матір`ю дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько якого помер.

Суд вважає належними доказами: свідоцтва про народження (а.с. 13,14), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними братами.

Суд вважає належними доказами: довідку (а.с. 16), службова характеристика (а.с.48), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що позивач ОСОБА_1 працює, позитивно характеризується за місцем служби.

Суд вважає належними доказами: довідку (а.с. 20), акти (а.с.21,22), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року мешкав з бабусею ОСОБА_6 , яка з січня 2022 року дитину супроводжувала при звернення до лікарні за медичною допомогою.

Суд вважає належними доказами: довідку (а.с. 23), характеристику (а.с.24), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відвідував дошкільний заклад, виховувався бабусею та дідусем.

Суд вважає належними доказами акти (а.с. 25, 61), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на даний час мешкає у м. Кривому Розі разом з позивачем ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_6 .

Суд вважає належним доказом довідку (а.с.40), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що місце перебування відповідачки взагалі невідомо.

Суд вважає належним доказом висновок (а.с. 78-79), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що при вирішенні питання про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , виконком покладається на розсуд суду.

Суд вважає належними доказами показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що вихованням дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року займається позивач та його мати.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази та показання свідків, які визнані належними та допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази та показання свідків, які визнані допустимими та належними, є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що вбачається зі свідоцтва про народження (а.с.17).

Батько дитини ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається зі свідоцтва про смерть (а.с.15).

Позивач по справі ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_6 є рідними братами, що вбачається зі свідоцтв (а.с.13,14).

Позивач є рідним дядьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже близьким родичем.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, який зареєстрований у м. Бахмут Донецької області, та з 10 січня 2023 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач працює, а саме проходить службу в 47 державній пожежно-рятувальній частині 8 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області на посаді начальника автомобільного відділення - водія, позитивно характеризується за місцем служби, що вбачається з довідки (а.с. 16), службової характеристики (а.с.48).

За життя брата позивача, коли брат з відповідачкою проживали разом, остання періодично цікавилась життям дитини, який часто бував у бабусі та дідуся (батьків позивача). Після погіршення відносин між братом позивача та відповідачкою, остання самоусунулась від виховання свого сина. Дитина ОСОБА_5 проживав з бабусею і дідусем за адресою: АДРЕСА_1 , які займалися його вихованням, відводили до дитячого садочку, відвідували лікарню, що вбачається з довідки (а.с.20), характеристики (а.с.24).

Після початку воєнних дій відповідачка взагалі залишила місто та свого малолітнього сина. Місце перебування відповідачки невідомо, що встановлено поясненнями позивача, викладеними у змісті позов, та підтверджується довідкою (а.с.40), висновком (а.с. 78-79).

У зв`язку із активними військовими діями позивач разом з сім`єю та племінником переїхали до м. Кривого Рогу та на теперішній час дитина проживає з позивачем та бабусею, знаходиться на утриманні позивача, відповідачка не цікавиться станом здоров`я дитини, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не надає матеріальної допомоги, що встановлено актом (а.с. 61), поясненнями позивача, викладеними у змісті позову, показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , не спростовано іншими доказами по справі.

Згідно висновку виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав у відношенні малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено, що враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківські обов`язки, і те, що неможливо зв`язатися і провести роботу з матір`ю дитини, у вирішенні питання про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав зазначений орган покладається на розсуд суду (а.с. 78-79).

Крім того, з висновку (а.с.78-79) вбачається, що під час комісійного відвідування 30.05.2023 року позивача за результатами обстеження встановлено, що для проживання, виховання та розвитку дитини, створено необхідні умови, дитина забезпечена усім необхідним.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, СК України, Законом України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 2 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року (з наступними змінами), предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно із положеннями ст.165 СК України, з позовом про позбавлення батьківських прав до суду має право звернутись, зокрема, особа, в сім`ї якої проживає дитина.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи. У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11).

Таким чином, оцінюючі надані у справі докази в їх сукупності, вважає, що у судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 тривалий час з сином не бачиться, його вихованням та утриманням не займається, життям дитини не цікавиться, та не приділяє щонайменшої батьківської турботи по відношенню до свого малолітнього сина.

Тому суд приходить до переконання, що маються підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно сина ОСОБА_5 , і таке рішення захистить дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 ч.3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 ч.2 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Оскільки дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, а відповідачка участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, не цікавиться життям та здоров`ям дитини суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом прав дитини до суду.

Таким чином, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.12 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп., а також на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», 141, 150, 155, 157, 164, 165, 180, 181, 182, 191 СК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 228, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08 лютого 2022 року і до його повноліття.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп.

На підставі ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов