Справа № 344/8015/23
Провадження № 2/344/2151/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Татарінової О.А.,

секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 23 вересня 1988 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у відділі ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому, актовий запис №1246. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 вересня 2020 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За період перебування у шлюбі ними було набуто нерухоме майно, про порядок поділу якого в добровільному порядку сторони нe домовились. Так, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв.м, що посвідчується договором купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2003 року. Право власності на вказане нерухоме майно оформлено за відповідачем ОСОБА_2 . Зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що набута ними в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому вона підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Позивачем зазначається, що відповідач в добровільному порядку не бажає провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона змушена звертатися до суду, оскільки право власності на майно оформлено на відповідача, та вона не має можливості розпоряджатись, користуватись належною їй часткою майна. Враховуючи наведене, в порядку поділу спільного майна подружжя просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49.2 кв.м. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3394,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просили суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які йому позичила ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні суду пояснив, що він позичав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США для придбання квартири.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні суду пояснила, що в 2003 році вона давала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000 доларів США для придбання квартири.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.09.1988 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду 07.09.2020 року розірвано (а.с.6).

17.11.2003 року між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №4-2454, згідно якого продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох кімнат, житловою площею 32,9 кв.м., загальною площею 49,2 кв.м. (а.с.8).

Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2003 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2003 року на праві приватної власності, в розмірі часток 1, належить квартира АДРЕСА_1 . (а.с.9), що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта від 06.06.2023 року (а.с.46).

Згідно висновку оцінювача ПП ОСОБА_7 про вартість майна, однокімнатної квартири загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 32,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ринкова вартість двокімнатної квартири станом на 27.04.2023 року становить 678 960 грн. (а.с.10).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна.

За змістом статей 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу набуто у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем зазначається, що згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між ними не досягнуто, а тому такий спір підлягає вирішенню судом.

Частиною 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідач зазначив, що спірну квартиру придбав за особисті кошти. В той же час, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надано.

Суд критично оцінює показання свідків, оскільки вони не підтверджені належними письмовими доказами.

Таким чином, суд вважає доведеним, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим, оскільки придбана в період шлюбу квартира за адресою: АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому, суд дійшов висновку про поділ між сторонами набутого під час шлюбу майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, витрати по оплаті судового збору ОСОБА_1 в розмірі 3 394 гривні 80 копійок слід компенсувати за рахунок держави.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

27.04.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Челій-Пушкар О.І. укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту на умовах, передбачених цим договором, правову допомогу, а саме: здійснювати представництво інтересів клієнта в будь-яких установах, організаціях та на підприємствах незалежно від порядку їх створення і форм власності, в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, та інших, в усіх судових установах, в тому числі першій, апеляційній та касаційній інстанціях (п.1.1. Договору).

П.3.1. Договору про надання правової допомоги від 27.04.2023 року передбачено, що за надання правової допомоги клієнт вносить адвокату гонорар, який встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно копії квитанції №423360 від 05.05.2023 року адвокату Челій-Пушкар О.І. сплачено 10 000,00 грн. за надання правової допомоги ОСОБА_1 згідно договору від 27.04.2023 року (а.с.28). та саме цю суму позивачка просить стягнути з відповідача.

В той же час суду не надано детального опису робіт (наданих послуг). Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, виконаної адвокатом роботи, суд вважає за необхідне зменшити суму витрат пов`язаних з правничою допомогою, до 7000,00 грн. Зазначена сума є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 76, 81, 133,137, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на правову допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Витрати по оплаті судового збору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 в розмірі 3 394 (три тисячі триста дев`яносто чотири) гривні 80 копійок компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.А. Татарінова

Повний текст рішення складено 19 липня 2023 року