Апеляційне провадження №22-ц/824/5063/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Михайлюк Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини.

14.11.2022 року ОСОБА_2 направив до суду клопотанням про забезпечення зустрічного позову.

В обґрунтування клопотання зазначив, що невжиття заходів забезпечення зустрічного позову у даній справі шляхом зобов`язання відповідача забезпечити можливість батькові спілкуватись, бачитись та спільно проводити час з малолітнім сином, може негативно відобразитися на психологічному, емоційному здоров`ї дитини та призвести до унеможливлення виконання судового рішення у подальшому з причин розриву сімейних зв`язків, психологічного контакту дитини з батьком, що не відповідає інтересам дитини. Між інтересами дитини і батьками повинна існувати справедлива рівновага, проте між сторонами справи склались стосунки, які позбавляють батька регулярно спілкуватись з сином. Дитина, яка проживає окремо від батьків має право на підтримання регулярних стосунків з ними.

У зв`язку з викладеним просив суд зобов`язати відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року клопотання про забезпечення зустрічного позову задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 10.00 год. до 13.00 год. у присутності матері; в решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову.

10.04.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

15.06.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від імені представника ОСОБА_2 - адвоката Татарченко К.В. надійшли пояснення, які не підписані електронним підписом.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 6 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Таким чином, в даному випадку, жодної інформації про те, що представник ОСОБА_2 - адвокат Татарченко К.В. підписав вищевказане пояснення, матеріали справи не містять.В свою чергу наведені недоліки позбавляють суд апеляційної інстанції ідентифікувати особу, яка подала вищевказане пояснення та встановити чи можливо з огляду на положення ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визнати вищевказане пояснення у якості процесуального документу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини. На даний час дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції встановив наступні обставини та прийшов до наступних висновків, з якими в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду:

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 150 СК України визначено позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних відносин.

Частиною 10 ст.150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до ч. 6, 8 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17 зазначено, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейськогосуду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з сином.

Згідно зі ст.155 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Правовий аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а матір не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд першої інстанції зазначив, що з метою сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком, а тому задля запобігання можливої втрати емоційного контакту батька з малолітнім сином, погіршення між ними відносин психоемоційного характеру на період розгляду справи у суді та остаточного вирішення спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд вважав за необхідне застосувати заходи забезпечення позову у спірних правовідносинах.

Також при вирішенні питання про забезпечення зустрічного позову судом першої інстанції було враховано, що в рішенні від 04.09.2018 по справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» ЄСПЛ зазначив, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

При цьому суд першої інстанції врахував, що відповідач за зустрічним позовом та її представник, заперечуючи проти застосування заходів забезпечення зустрічної позовної заяви, не навели доводів, які б свідчили про існування випадків, які обмежують право на таке спілкування, або недоцільність чи неможливість застосування таких заходів, про які просить сторона позивача.

Оцінюючи доводи щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, суд першої інстанції дійшов висновку стосовно можливості застосування заходів забезпечення зустрічного позову.

При цьому суд, враховуючи інтереси дитини та обох батьків, вважав доцільним надати позивачу можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з дитиною кожної суботи місяця з 10.00 год до 13.00 год у присутності матері, з метою усунення будь-яких непорозумінь та встановлення визначеності щодо виконання ухвали про забезпечення зустрічного позову. На думку суду такі зустрічі один раз на тиждень будуть сприяти відновленню емоційного контакту між батьком і сином, відповідатимуть їх інтересам та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини. При цьому спільне проведення часу батька та дитини в присутності матері є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останньої, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Заперечуючи проти належності вищевказаних висновків суду першої інстанції, апелянт насамперед обґрунтовував це тим, що фактично застосування судом заходів забезпечення позову співпадає з вимогами по суті спору, які з його точки зору мають бути предметом розгляду самого провадження.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає такі твердження апелянта.

Між сторонами існує реальний спір, вирішення якого може займати значний проміжок часу. При цьому незабезпечення можливості хоча б короткострокового спілкування дитини з батьком за час такого судового розгляду може призвести до втрати психологічного зв`язку дитини з батьком, що в будь-якому разі ускладнить виконання рішення суду у разі визнання місця проживання дитини з батьком. Посилання апелянта на те, що саме дитина не хоче спілкуватися з батьком з точки зору суду можуть вже свідчити про наявність початкової стадії виникнення тих ускладнень, яким і мають запобігти заходи забезпечення позову.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання про забезпечення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько