Справа № 758/4665/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

представників позивача - Грицаєнка Р.М,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Гаражний автокооператив «Вікторія» про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності, звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок та приведення у придатний для користування стан,

в с т а н о в и в :

Київська міська рада (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач-1, ОСОБА_1 ), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни (далі - відповідач-2, приватний нотаріус), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Гаражний автокооператив «Вікторія», у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2016 № 32665536 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача-1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 32,3 кв. у АДРЕСА_1 (код ділянки 91:066:0005), та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що відповідач-2 прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2016 № 32665536, яким за ОСОБА_1 зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме гараж № НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 . Позивач як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні ОСОБА_1 , ні іншим особам у власність чи користування не приймав, документи, що посвідчують право користування нею відсутні. А тому дані факти дають підстави вважати, що відповідач-1 здійснив самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на зазначеній вище земельній ділянці, яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проведено обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 (обліковий код земельної ділянки: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані індивідуальні збірно-розрібні та цегляні гаражі гаражного автокооперативу «Вікторія» у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони, про що складено акт обстеження. Дані факти свідчать про намагання відповідача-1 в незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді м. Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Щодо неправомірних дій та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса позивач зазначає, що всупереч пункту 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» приватним нотаріусом не зроблено обов`язковий запит до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо правомірності посвідченого права власності за відповідачем-1 зазначеного об`єкта нерухомого майна.

Щодо самочинного будівництва, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан, позивач зазначає, що право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2019 повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою в АДРЕСА_1 , не проводилась реєстрація права власності на гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 в ГБК «Вікторія». Листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.01.2020 повідомлено, що Департаментом за адресою АДРЕСА_1 будь-які дозвільні документи, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражних боксів) не видавалось та не реєструвалось. Отже, вважає, що в діях відповідача-1 наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Оскільки земельна ділянка на АДРЕСА_1 не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, таке майно підлягає знесенню. Таким чином особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2020 року суддею у справі визначено ОСОБА_2.

14 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

06 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з ухваленням рішення Вищою радою правосуддя «Про звільнення з посади судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_2 » від 08 квітня 2021 року № 798/0/15-21, за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О.І.

Ухвалою суду від 14 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву Київської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання вчинити дії. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу №758/4665/20 до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю та просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві. Додатково зазначив, що на зазначеній земельній ділянці планується будівництво метро, про що є розпорядження на сайті Київської міської ради, а тому це є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, місце і час розгляду справи.

Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечує у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, місце і час розгляду справи.

Заслухавши представника позивача у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступні обставини.

31 січня 2020 року Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (обліковий код: 91:066:0005) у Подільському районі міста Києва та за результатами якого складено Акт обстеження земельної ділянки №20-0050-07. Обстеження проведено на підставі Поряду здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890.

За результатами зазначеного обстеження земельної ділянки 31.01.2020 було встановлено, що земельна ділянка площею 1, 4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 згідно з даними міського земельного кадастру обліковується за гаражним автокооперативом «Вікторія»; за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність); інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня; зазначена земельна ділянка огороджена парканом та охороняється, в її межах розташовано індивідуальні збірно- розбірні та цегляні гаражі у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони.

Позивач зазначає, що Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності жодних рішень щодо передачі вищезазначеної земельної ділянки під будівництво у власність чи у користування не приймала. На думку позивача, відповідач-1 здійснив самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , та має намір у незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді міста Києва.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (станом на 18.12.2019) вбачається, що на підставі рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н.М від 01.12.2016, індексний номер: 32665536, зареєстровано за відповідачем-1 право власності на об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 , загальною площею 32,3 кв.м. за адресою місцезнаходження гаражного автокооперативу «Вікторія»: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстроване на підставі довідки гаражного автокооперативу від 10.11.2016 № 199 та №200, інформаційної довідки Київського міського БТІ ГЖ-2016 №5027.

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (станом на 14.03.2021) вбачається, що Гаражний автокооператив «Вікторія» (м. Київ, проспект Правди, 39) був зареєстрований 04 червня 1997 року, всього - 253 члени кооперативу.

Згідно з витягом з технічної документації земельна ділянка, на якій розташований автокооператив «Вікторія», зареєстрована в Головному управлінні земельними ресурсами під кадастровим номером №:91:066:0005, площа земельної ділянки складає: 14 548 кв.м.

Відповідно до Довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 10.11.2016 №199 відповідач-1 є дійсно членом гаражного автокооперативу «Вікторія» та власником гаражу № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , площею 32,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 1990 року, сума паю в розмірі 1500,00 грн станом на 2015 рік сплачена ОСОБА_1 .

Згідно з рішенням Київської міської ради від 23.10.2013 №342/9830 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу «Вікторія» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 1,45 га для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Крім того, варто зазначити, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, право власності припиняється у випадках встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З`ясовано, що зазначена земельна ділянка перебуває в комунальній власності м.Києва.

Документів, які б засвідчували наявність у відповідача-1 права власності (користування) спірною земельною ділянкою суду не представлено.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка площею 1, 4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 обліковується за гаражним автокооперативом «Вікторія», членом якого є відповідач-1.

На вказаній земельній ділянці знаходиться гараж пл. 32,3 кв.м., який ідентифікується згідно технічної документації як гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 .

Оскільки законодавством не передбачено процедури виділення земельних ділянок окремим членам авто-гаражних кооперативів, судом перевірено прийняття відповідних рішень щодо гаражного автокооперативу «Вікторія» та з`ясовано, що в останнього відсутні правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку.

Водночас відповідно до правового висновку Верховного Суду (постанова від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17) під час вирішення питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

Зокрема, при вирішенні спору дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Судом з`ясовано, що розпорядженням Київського міського голови № 969-мг від 03.08.2001 «Про погодження місць розташування об`єктів» гаражному автокооперативу «Вікторія» було погоджено місце розташування автостоянки на АДРЕСА_1 на землях міської забудови орієнтовною площею 1,045 га.

В подальшому, на підставі Рішення Київської міської ради № 342/9830 від 23.10.2013 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу «Вікторія» на АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» гаражному автокооперативу «Вікторія» було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 1,45 га в короткострокову оренду на 5 років для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки.

Як вбачається з витягу з земельного кадастру, земельна ділянка, на якій розташований автокооператив « Вікторія », зареєстрована в Головному управлінні земельних ресурсів під кадастровим номером № :91:066:0005, площа земельної ділянки складає 14 547,93 кв.м.

Положеннями ст. 41 Земельного кодексу України та нормами Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням від 20.04.2017 № 241/2463 передбачено можливість передачі земельних ділянок гаражно-будівельним кооперативам.

Отже у справі встановлений факт вжиття заходів по оформленню спірної земельної ділянки за гаражно-будівельним кооперативом та його можливість претендувати на отримання цієї ділянки для здійснення своєї діяльності, а тому відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення з боку члена кооперативу, а відтак і бути підставою для застосування щодо нього приписів статті 212 Земельного кодексу України.

Розглянувши доводи позивача щодо визнання гаражу самочинним будівництвом суд дійшов до такого.

Позивач доводить зазначену обставину з покликанням на те, що земельна ділянка, на якій збудований гараж, не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, відсутні дані щодо видачі дозвільних документів, посилаючись при цьому на положення Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності».

Так, заявлені позовні вимоги про звільнення спірної земельної ділянки та повернення її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан фактично означає знесення належного відповідачу-1 на праві власності гаражу, оскільки будь-яке його переміщення є неможливим без його знецінення (знищення) та зміни його призначення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинне будівництво підлягає знесенню виключно у разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб.

Відомості про порушення будівництвом спірного гаражу прав третіх осіб матеріали справи не містять.

Крім того, суд звертає увагу, що факт самочинного будівництва підлягає встановленню відповідно до правил передбачених ст. 376 Цивільного кодексу України в межах окремого позову, і належним способом захисту порушеного права має бути вимога про знесення самочинного будівництва. Однак у даній справі позивачем не доведено факту самочинного будівництва шляхом надання належних та допустимих доказів відповідно до ст. ст. 77-80 ЦПК України.

Також, оскільки гаражним автокооперативом «Вікторія» ініційовано процедура відведення вказаної земельної ділянки про що свідчать рішення Київської міської ради №342/9830 від 23.10.2013, а також те, що позивачем не надано остаточного рішення органу місцевого самоврядування про відмову у наданні зазначеної земельної ділянки, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що Київська міська рада заперечує проти здійсненого будівництва.

В цьому контексті, суд нагадує що знесення нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16).

Також, у зв`язку з наявністю відомостей щодо будівництво здійснено в 1992 році, матеріали справи не містять будь-яких доказів своєчасного реагування контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Києві з даного приводу.

Також суд враховує положення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб було дотримано обґрунтовану пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Європейський суд з прав людини вказав, що право власності заявниці на гараж та його постійний характер не ставилися під сумнів двадцять років, поки не почалося нове дороговартісне будівництво на ділянці, яка збіглася з місцем розташування гаража заявниці. «Самовільний» характер користування заявницею земельною ділянкою у цій справі виник не в результаті порушення законодавства на момент будівництва її гаража, а, насамперед, у результаті розвитку українського законодавства в рамках переходу від радянського законодавства, яке не визнавало право приватної власності на землю та оренду у класичному сенсі, до системи, що ґрунтувалася на праві власності та наданні землі в оренду, які наразі характеризують українське земельне законодавство. Усталеним принципом практики суду є те, що умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є важливими для оцінки, чи зберігає оскаржуваний захід необхідний справедливий баланс, і, зокрема, чи покладає він на заявника непропорційний тягар. До заявниці ставилися як до особи, яка самовільно зайняла земельну ділянку та не мала права не лише на відшкодування, але, у принципі, була зобов`язана відшкодувати владі міста витрати, понесені у зв`язку зі знесенням її гаража. Специфічний характер її ситуації до уваги взято не було. У такій ситуації, коли проект будівництва був, насамперед, спрямований на розбудову житла з метою отримання приватної комерційної вигоди, хоча він також оцінювався національними органами державної влади з точки зору інтересів суспільства через сприяння збільшенню та оновленню наявного житлового фонду, відповідати вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції могло б лише відшкодування, визначене порядком, який гарантує загальну оцінку наслідків експропріації, у тому числі присудження компенсації, яка відповідатиме ринковій вартості відчуженого майна. Жодної такої компенсації разом із належними гарантіями заявниці запропоновано не було» (SVITLANA ILCHENKO v. UKRAINE, № 47166/09, § 63 - 64, 71, 75-76, ЄСПЛ, від 04 липня 2019 року).

Стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження обставин, у чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував позбавлення права власності відповідача1.

Усні доводи представників позивача про будівництво метрополітену через зазначену земельну ділянку не підтверджені жодними доказами, які долучені до матеріалів справи, а твердження представників позивача, що така інформація є загальновідомою та розпорядження позивача міститься на сайті Київської міської ради не є доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України, такі відомості не зазначалися стороною позивача у заявах позивача по суті справи, а тому підлягають доведенню у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України.

Будь-яких клопотань позивача про огляд доказів за їх місцезнаходженням відповідно до ст. 85 ЦПК України стороною позивача не заявлялося.

Затвердженого проекту будівництва метрополітену через зазначену земельну ділянку суду також не подано.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч.5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказування також не може ґрунтуватися на пошуках, зокрема щодо тих аргументів, що певні докази містяться на сайтах, і у випадку якщо необхідно, то суд може з`ясувати певні обставини шляхом знаходження на сайтах такої інформації щодо будівництва метрополітену.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України).

На підтвердження факту порушення своїх прав позивачем надано суду копію акту обстеження земельної ділянки від 31.01.2020 № 20-0050-07, складений Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради.

Порядок проведення перевірки та складення вказаного акту врегульовано нормами чинного на той час Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та проведення такої перевірки)

Згідно вимог п. 6.2 Порядку в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства зазначається серед іншого: прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи або найменування юридичної особи, щодо яких проводиться перевірка, та їх адреси або місцезнаходження; пояснення фізичної, юридичної особи з приводу виявлених порушень земельного законодавства. Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства підписується посадовою особою Головного управління та фізичною особою, керівником або уповноваженим представником юридичної особи, щодо яких складено акт перевірки, з наданням пояснень з приводу виявлених порушень. У разі відмови фізичної особи, керівника або уповноваженого представника юридичної особи, щодо яких складено акт перевірки, від підписання акта перевірки та надання пояснень з приводу виявлених порушень посадова особа Головного управління зазначає про це в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Для усунення порушень земельного законодавства посадовою особою Головного управління встановлюється 10-денний термін (п. 6.4 Порядку).

Проте, зазначених відомостей досліджений акт не містить, а матеріали справи не містять відомостей про обізнаність відповідачів чи третьої особи з проведеною перевіркою.

Враховуючи наведене, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.06.2019 у справі №910/4055/18 суд вважає відомості, які містяться у вказаному акті недопустимими доказами, та не приймає такі до уваги.

Щодо заявлених вимог про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни про державну реєстрацію прав і обтяжень від 23.11.2016 № 32512786, суд робить наступні висновки.

Незаконність вказаного рішення обґрунтовується позивачем тим, що нотаріус, відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зроблено обов`язковий запит до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо зазначеного об`єкту нерухомого майна.

Так, згідно приписів зазначеної норми Закону під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Відтак зазначений довід позивача не знайшов під час судового розгляду свого підтвердження, оскільки надана приватним нотаріусом реєстраційна справи на гараж № НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 у гаражному автокооперативі «Вікторія» містять інформаційну довідку КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» ГЖ-2016 №5027 від 18.11.2016, яка надана на запит нотаріуса від 15.11.2016, згідно якої право власності на вказаний гараж не зареєстровано.

Суд зазначає, що підставою для задоволення вказаної позовної вимоги є встановлення незаконності дій державного реєстратора під час державної реєстрації відповідних прав, а обов`язок довести таку незаконність покладається на позивача.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, зазначений гараж введено в експлуатацію в 1990 році для державної реєстрації права власності на нього, згідно п. 42 Постанови КМУ від 25.12.2015 № 1127 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), було необхідно надати: технічний паспорт, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, а також довідку відповідного кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. Подання інших документів для державної реєстрації такого об`єкта нерухомого майна не вимагається.

Судом з`ясовано, що вказані документи, зокрема, технічний паспорт на гараж, який містить відомості про місцеперебування тобто адресу гаражу, містяться в матеріалах реєстраційної справи.

Враховуючи, що позивачем не надано інших аргументів на доведення незаконності прийнятого рішення відповідачем-2, крім вищезазначеного, а також те, що ним не доведено недотримання приватним нотаріусом процедури державної реєстрації права власності на гараж, суд вважає вказану позовну вимогу не доведеною.

Водночас, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення приватного нотаріуса не стосувалося прав на земельну ділянку.

Крім цього, відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №367/2847/16-ц (провадження № 61-13640св18) зазначено, що Верховним Судом жодним чином не заперечується передбачене статтею 50 Закону України «Про нотаріат» право заінтересованої особи оскаржити до суду в порядку позовного провадження нотаріальну дію. Однак при такому оскарженні нотаріус буде належним відповідачем у справі, коли у позові йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, тобто коли у позивача відсутній спір про право з іншою особою, крім нотаріуса. При цьому для суду не є важливим, який предмет позову визначив позивач. Суд має право визначити предмет позову відповідно до вимог закону, якщо саме на це спрямована підстава позову, тобто обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. Якщо при визначенні таким чином предмета позову суд дійде висновку про наявність спору про право цивільне між позивачем та іншою особою (наприклад, другою стороною правочину), то належним відповідачем у такій справі буде саме друга сторона правочину, а не нотаріус, оскільки цивільна відповідальність покладається не на нотаріуса, а на сторону правочину, на користь якої він вчинений. Сам же нотаріус може бути залучений судом як третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які позивач посилався як на підставу позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись ст. 376 Цивільного кодексу України, ст. 212 Земельного кодексу України ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у позові Київської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Гаражний автокооператив «Вікторія» про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності, звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок та приведення у придатний для користування стан - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач Київська міська рада (місцезнаходження - 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, );

відповідач-1 ОСОБА_1 (адреса проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач-2 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна (місцезнаходження - 02140, м. Київ, вул. Мишуги, 7-А);

третя особа Гаражний автокооператив «Вікторія» (місцезнаходження - 04108, м. Київ, просп. Правди, 39, ).

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Суддя О. І. Якимець