№ 201/3275/23
провадження 2/201/1662/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада 20 березня 2023 року звернулася до суду до відповідача ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України ст. 13, 14, Земельного кодексу України ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, і 23, 125, 126 Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі») та Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач стверджує, що спірні правовідносини виникли щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 . Так, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельна ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за: ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричка К.Ю. 06 лютого 2023 року за реєстраційним № 276 (1/3 частка); ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Каширніковою С.О. 25 лютого 2021 року за реєстраційним № 315 (1/3 частка); ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Каширніковою С.О. 15 лютого 2021 року за реєстраційним № 259 (1/3 частка).

При досліджені правстановлюючих документів на земельну ділянку з кадастровим номером :03:018:0020, міською радою було перевірено деталізовану інформацію стосовно спірного нерухомого майна, здійснено відповідні запити до компетентних органів та виявлено порушення прав та інтересів територіальної громади міста Дніпро у зв`язку з наступним.

ОСОБА_1 володіє 1/3 частиною земельної ділянки підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С.О. 15 лютого 2021 року за реєстраційним № 259, яку отримала у спадок від свого батька - ОСОБА_4 . У свою чергу ним набуто право приватної власності на зазначену земельну ділянку від ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 04 жовтня 2017 року за реєстраційним № 392.

ОСОБА_3 , як дарувальнику по вказаному договору дарування, належав зазначений об`єкт нерухомого майна відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯК № 623849, що виданий Управлінням Держкомзему у Дніпропетровській області 28 жовтня 2010 року, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 68. Державний акт виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28 грудня 2009 року № 191/53 «Про передачу гр. ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

У подальшому, до міської ради було направлено протести прокурора м. Дніпропетровська від 12 лютого 2010 року № 394 вих.10, 395 вих.10, 396 вих.10, 397 вих.10 на рішення міської ради 190/53, 191/53, 192/53, 195/53 стосовно земельних ділянок по АДРЕСА_1 на підставі яких Дніпропетровською міською радою ухвалено рішення від 15 червня 2011 року за № 46/12, яким визнано таким, що втратило чинність, зокрема, рішення Дніпропетровської міської ради від 28 грудня 2009 року № 191/53.

Зазначене рішення Дніпропетровської міської ради від 15 червня 2011 року за № 46/12, на думку сторони позивача, не скасоване та не визнано недійсним, а отже є чинним на дату звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, рішення Дніпропетровської міської ради, на підставі якого земельна ділянка вперше вибула з комунальної власності скасоване на підставі протесту прокурора. Проте, незважаючи на скасування рішення міської ради, яким було набуто ОСОБА_3 речових прав на земельну ділянку комунальної власності, без жодних на те правових підстав, нею було здійснено протиправне відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_4 ..

У подальшому, після смерті ОСОБА_4 , відкрилась спадщина, зокрема, на зареєстровану у Державному реєстрі прав та набуту ним на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 04 жовтня 2017 року за реєстраційним №392, земельну ділянку з кадастровим номером: :03:018:0020. Його спадкоємцями стали мати - ОСОБА_5 (свідоцтво на право на спадщину за законом видане 15 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С. О. за реєстровим № 258), та дві дочки - ОСОБА_2 (свідоцтво на право на спадщину за законом видане 15 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С. О. за реєстровим № 260) та ОСОБА_1 .

Потім ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відчудили належні їм частки на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 : ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричка К.Ю. 06 лютого 2023 року за реєстраційним № 276 (1-3 частка); ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Каширніковою С.О. 25 лютого 2021 року за реєстраційним № 315 (1-3 частка).

Земельна ділянка у районі будинку АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Рішення міської ради яким, у свій час, було передано з комунальної у приватну власність спірну земельну ділянку визнано таким, що втратило чинність, що призвело до повернення земельної ділянки до комунальної власності. Ураховуючи зазначене державна реєстрація на спірний об`єкт нерухомого майна перешкоджає Дніпровській міській раді вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належною зелельною ділянкою, що призвело до необхідності звернення до суду за заистом порушених прав та інтересів.

Під час огляду земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :03:018:0020) виявлено капітальну споруду з ознаками самочинного будівництва. Як вже було зазначено, земельна ділянка належить до комунальної власності та, на теперішній час, незаконно вибула з комунальної власності.

При перевірці інформації у Державному реєстрі речових прав будь-яку інформацію стосовно державної реєстрації на об`єкти нерухмого майна на земельній ділянці з кадастровим номером: :03:018:0020 за адресою АДРЕСА_1 не виявлено.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що посвідчує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Вказаного відповідачем не зроблено.

Отже, розташування об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці комунальної форми власності порушує прав та інтереси міської ради та позбавляє право вільно користуватись та розпоряджатись зазначеною земельною ділянкою. Відсутність належних правових підстав для виникнення права приватної власності на спірну земельну ділянку, зокрема, визнання рішення органу місцевого самоврядування яким було передано з комунальної у приватну власність зазначену землю таким, що втративло чинність, надає підстави дійти до висновку, що спірна будівля є об`єктом самочинного будівництва, а отже, порушує права та інтереси міської ради, як власника земельної ділянки.

Таким чином, на думку позивача, спірний об`єкт, підлягає знесенню за рахунок ОСОБА_1 , а земельна ділянка приведенню у придатний для використання стан та поверненню у власність Дніпровській міській раді.

Враховуючи вищевикладене, порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради шляхом протиправного відчуження земельної ділянкою, що віднесена до комунальної власності, безпідставне здійснення будівельних робіт на зазначеній земельній ділянці всупереч волі власника земельної ділянки - Дніпровської міської ради, порушує законне право міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав та реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної власності, а також майнові інтереси громади в особі Дніпровської міської ради щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади.

Оскільки спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а також доказів про те, що спірному нерухомому майну було присвоєно адресу та воно в установленому законом порядку введено в експлуатацію, свідчить про відсутність правових підстав вважати, що відповідач набула право власності на нього, у зв`язку з чим порушуються права власника земельної ділянки, а саме Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав та реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної власності, а також майнові інтереси територіальної громади міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади.

Право власності та користування землею набувається та реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13. 14), Земельного кодексу України (ст.78. 116), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закон України «Про оренду землі», Цивільний кодекс України).

Отже, відповідач при подачі документів, укладанні договорів та реєстрації діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. Порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради полягає у тому, що визнання судовим рішенням права власності на об`єкт самочинного будівництва на земельній ділянці, що належить до комунальної власності без згоди власника - Дніпровської міської ради та укладення наступних правочинів, порушує законне право міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав та реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної власності, а також майнові інтереси територіальної громади міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади. На їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача та третіх осіб по оформленню будинку і земельної ділянки та права власності неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :03:018:0020, усунути перешкоди у користуванні Дніпровській міській раді земельною ділянкою з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 і третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти обставин позову і його задоволення, оскільки їх дії відносно земельної ділянки та вказаного об`єкту нерухомості відповідають вимогам закону, будь-яких порушень не допускали і придбали та зареєстрували земельну ділянку в передбаченому законом порядку. Вони являються добросовісним набувачем спірного майна і що не можуть відповідати за протиправні дії представників органів влади, зокрема органів місцевого самоврядування, державного реєстратора чи інш., а тому просить суд застосувати принцип правомірного і допустимого втручання у право власності, принцип належного урядування, закріплені Європейським судом з прав людини. Крім того, по вказаним рішенням міськради та їх правовстановлюючим документам на землю і будови вже неодноразово виносилися рішення судів на їх користь, тобто обставини встановлені. Отже, позовні вимоги безпідставні і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суду не повідомили, позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними обставинами позову та заперечували проти задоволення позову. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів їх неявки через: коронавірусну ситуацію в країні, воєнний стан чи інш., оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача і третьої особи, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з наданих сторонами документів та доказів встановлено, що дійсно Дніпровська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок розпорядження землею.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України ст. 13, 14, Земельного кодексу України ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, і 23, 125, 126 Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі») та Цивільного кодексу України.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних1 ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 29 Закону України «Про планування і забудову територій» передбачено, що дозвіл на виконання будівельних робіт - документ, що засвідчує право замовника та підрядника на виконання підготовчих (якщо підготовчі роботи не були виконані раніше відповідно до дозволу на виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю. Замовник та підрядник для одержання дозволу на виконання будівельних робіт подають до відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю письмову заяву, до якої додаються, зокрема документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію; проектна документація на будівництво, погоджена та затверджена в порядку, визначеному законодавством.

Розгляд заяви, прийняття рішення про надання дозволу на виконання будівельних робіт або про відмову у його наданні, видача та реєстрація дозволу на виконання будівельних робіт (або відмови в його наданні) здійснюються інспекціями державного архітектурно- будівельного контролю протягом місяця з дня реєстрації заяви. Здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю ведуть реєстр виданих, скасованих (анульованих) дозволів на виконання будівельних робіт та відмов у їх наданні.

Частиною 1 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. З ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - реєстр). Внесення даних до реєстру з присвоєнням реєстраційного номера здійснюється на підставі інформації, наданої органами державного архітектурно-будівельного контролю, протягом одного робочого дня з дня її отримання.

Спірні правовідносини виникли щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 . Так, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельна ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за: ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катериною Юріївною 06 лютого 2023 року за реєстраційним № 276 (1/3 частка); ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою Світланою Олександрівною 25 лютого 2021 року за реєстраційним № 315 (1/3 частка); ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою Світланою Олександрівною 15 лютого 2021 року за реєстраційним № 259 (1/3 частка).

За твердженням позивача при досліджені правстановлюючих документів на земельну ділянку з кадастровим номером :03:018:0020, міською радою було перевірено деталізовану інформацію стосовно спірного нерухомого майна, здійснено відповідні запити до компетентних органів та виявлено порушення прав та інтересів територіальної громади міста Дніпро у зв`язку з наступним.

ОСОБА_1 володіє 1/3 частиною земельної ділянки підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С.О. 15 лютого 2021 року за реєстраційним № 259, яку отримала у спадок від свого батька - ОСОБА_4 . У свою чергу ним набуто право приватної власності на зазначену земельну ділянку від ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 04 жовтня 2017 року за реєстраційним № 392.

ОСОБА_3 , як дарувальнику по вказаному договору дарування, належав зазначений об`єкт нерухомого майна відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯК № 623849, що виданий Управлінням Держкомзему у Дніпропетровській області 28 жовтня 2010 року, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 68. Державний акт виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28 грудня 2009 року № 191/53 «Про передачу гр. ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

У подальшому, до міської ради було направлено протести прокурора м. Дніпропетровська від 12 лютого 2010 року № 394 вих.10, 395 вих.10, 396 вих.10, 397 вих.10 на рішення міської ради 190/53, 191/53, 192/53, 195/53 стосовно земельних ділянок по АДРЕСА_1 на підставі яких Дніпропетровською міською радою ухвалено рішення від 15 червня 2011 року за № 46/12, яким визнано таким, що втратило чинність, зокрема, рішення Дніпропетровської міської ради від 28 грудня 2009 року № 191/53.

Зазначене рішення Дніпропетровської міської ради від 15 червня 2011 року за № 46/12, на думку сторони позивача, не скасоване та не визнано недійсним, а отже є чинним на дату звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, рішення Дніпропетровської міської ради, на підставі якого земельна ділянка вперше вибула з комунальної власності, скасоване на підставі протесту прокурора. Проте, незважаючи на скасування рішення міської ради, яким було набуто ОСОБА_3 речових прав на земельну ділянку комунальної власності, на думку позивача без жодних на те правових підстав, нею було здійснено протиправне відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_4 ..

У подальшому, після смерті ОСОБА_4 , відкрилась спадщина, зокрема, на зареєстровану у Державному реєстрі прав та набуту ним на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 04 жовтня 2017 року за реєстраційним №392, земельну ділянку з кадастровим номером: :03:018:0020. Його спадкоємцями стали мати - ОСОБА_5 (свідоцтво на право на спадщину за законом видане 15 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С. О. за реєстровим № 258), та дві дочки - ОСОБА_2 (свідоцтво на право на спадщину за законом видане 15 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою С. О. за реєстровим № 260) та ОСОБА_1 .

Потім ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відчудили належні їм частки на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 : ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катериною Юріївною 06 лютого 2023 року за реєстраційним № 276 (1-3 частка); ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою Світланою Олександрівною 25 лютого 2021 року за реєстраційним № 315 (1-3 частка).

Земельна ділянка у районі будинку АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Рішення міської ради яким, у свій час, було передано з комунальної у приватну власність спірну земельну ділянку визнано таким, що втратило чинність, що призвело до повернення земельної ділянки до комунальної власності. Ураховуючи зазначене державна реєстрація на спірний об`єкт нерухомого майна перешкоджає Дніпровській міській раді вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належною зелельною ділянкою, що призвело до необхідності звернення до суду за заистом порушених прав та інтересів.

Під час огляду земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :03:018:0020) виявлено капітальну споруду з ознаками самочинного будівництва. Як вже було зазначено, земельна ділянка належить до комунальної власності та, на теперішній час, незаконно вибула з комунальної власності.

При перевірці інформації у Державному реєстрі речових прав будь-яку інформацію стосовно державної реєстрації на об`єкти нерухмого майна на земельній ділянці з кадастровим номером: :03:018:0020 за адресою АДРЕСА_1 не виявлено.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Отже, як стверджує позивач, розташування об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці комунальної форми власності порушує прав та інтереси міської ради та позбавляє право вільно користуватись та розпоряджатись зазначеною земельною ділянкою. Відсутність належних правових підстав для виникнення права приватної власності на спірну земельну ділянку, зокрема, визнання рішення органу місцевого самоврядування яким було передано з комунальної у приватну власність зазначену землю таким, що втративло чинність, надає підстави дійти до висновку, що спірна будівля є об`єктом самочинного будівництва, а отже, порушує права та інтереси міської ради, як власника земельної ділянки.

Таким чином, на думку позивача, спірний об`єкт, підлягає знесенню за рахунок ОСОБА_1 , а земельна ділянка приведенню у придатний для використання стан та поверненню у власність Дніпровській міській раді.

Право власності та користування землею набувається та реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13. 14), Земельного кодексу України (ст.78. 116), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закон України «Про оренду землі», Цивільний кодекс України).

Отже, відповідач при подачі документів, укладанні договорів та реєстрації діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. Порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради полягає у тому, що визнання судовим рішенням права власності на об`єкт самочинного будівництва на земельній ділянці, що належить до комунальної власності без згоди власника - Дніпровської міської ради та укладення наступних правочинів, порушує законне право міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав та реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної власності, а також майнові інтереси територіальної громади міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади. На їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом.

Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відповідно до частини 1, 2 статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Оскільки спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а також доказів про те, що спірному нерухомому майну було присвоєно адресу та воно в установленому законом порядку введено в експлуатацію, свідчить про відсутність правових підстав вважати, як стверджує позивач, що відповідачка набула право власності на нього, у зв`язку з чим порушуються права власника земельної ділянки, а саме Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав га реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної власності, а також майнові інтереси територіальної громади міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади.

Отже, на думку позивача, спірний об`єкт підлягає знесенню за рахунок відповідачки, а земельна ділянка приведенню у придатний для використання стан.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом усунення перешкод, знесення самовільної будови, звільнення земельної ділянки, припинення права власності, зобов`язання вчинити певні дії. На їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по оформленню земельної ділянки та права власності неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом з`ясовано, що згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Важливо звернути увагу на те, що на сьогодні вже дещо застарілим є Рішення Конституційного Суду України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року № З-рп/99, на який посилається позивач. У п.п. З та 4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин; в основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших Інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло Із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Із позовної заяви випливає, що усі позовні вимоги Дніпровської міської ради стосуються земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 та будинку за тією ж адресою. Так, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - земельна ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за: ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катериною Юріївною 06 лютого 2023 року за реєстраційним № 276 (1/3 частка); ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою Світланою Олександрівною 25 лютого 2021 року за реєстраційним № 315 (1/3 частка); ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каширніковою Світланою Олександрівною 15 лютого 2021 року за реєстраційним № 259 (1/3 частка).

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача позовна заява грунтується на тому, що нібито відбулося незаконне відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, що розташована на території АДРЕСА_1 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року, яке містило положення про скасування рішення Дніпропетровської міської ради №191/53 від 28 грудня 2009 року, яке в свою чергу стало підставою для видачі ОСОБА_3 державного акту на право приватної власності № 68 від 02 листопада 2010 року.

Але вказане не відповідає дійсності, оскільки рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2012 року у справі № 403/9531/12 визнано протиправним та скасовано. Постанова набрала законної сили 14 серпня 2012 року. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року залишено без змін постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2012, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

Отже, в зв`язку з тим, що основним доводом позовних вимог та доказом Дніпропетровської міської ради у цій справі № 201/3275/23 є рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року, яке вже було раніше визнано судом протиправним та скасовано, то такі доводи позивача є необґрунтованими, хибними, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи; тобто у позивача повністю відсутні законні підстави вимагати витребування з володіння відповідача та усунення ним перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :03:018:0020.

Крім того,, у квітні 2012 року Дніпропетровська міська рада від імені якої діяв прокурор м. Дніпропетровська зверталась до суду з подібним позовом, в якому просила визнати недійсним державний акт № 68, від 02 листопада 2010 року про право власності на оспорювану земельну ділянку з кадастровим номером :03:018:0020, виданий на ім`я ОСОБА_3 . Підставою позовних було так само рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2012 року позов прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради було задоволено. Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради № 191/53 від 28 грудня 2009 року, реєстраційний № 68, від 02 листопада 2010 року - визнано недійсним. Проте, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2012 року було скасовано повністю, в задоволені позовних вимог прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради відмовлено, це рішення апеляційного суду набрало законної сили.

Як вбачається із рішення апеляційного суду від 20 березня 2014року суд постановив своє рішення, обґрунтовуючи тим, що рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року, яке було підставою позовних вимог, визнано протиправним та скасовано постановою Бабушкінськоґо районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2012 року. Вказане рішення набрало законної сили.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь- якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування преюдиції, а саме те, що преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, преюдиційні обставини обов`язкові для суду навіть якщо він вважає, що вони були встановлені неправильно. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень /постанова КЦС ВС від 19 грудня 2019 року по справі №520/11429/17).

Статус сторін, в якому вони брали участь у іншій справі, не впливає на преюдиційність обставин. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19 грудня 2019 року по справі № 916/1041/17).

Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦСВС від 11 грудня 2019 року по справі N320/4938/17).

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10 жовтня 2019 року по справі №916/2164/18, постанова КГС ВС від 08 липня 2019 року по справі № 908/156/18).

Отже судами вже розглядалися справи по спорам між Дніпропетровською міською радою і відповідачем, третіми особами про той самий предмет: земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0020, яка набута у приватну власність ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради № 191/53 від 28 грудня 2009 року за реєстраційний № 68, від 02 листопада 2010 року з тих же підстав: рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року (були лише різні сторони, предмет і підстави спору мінялися); виносилися рішення суду, що набрали законної сили: рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2014 року та постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2012 року, яким скасовано та визнано протиправним рішення Дніпропетровської міської ради № 46/12 від 15 червня 2011 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 125 Земельного Кодексу України визначає, шо право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Відповідно до ч. З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядуванні! та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Отже, земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0020 була набута у приватну власність ОСОБА_3 (первісний набувач) на законних підставах та у законному порядку, що підтверджується виданим на її ім`я Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради № 191/53 від 28 грудня 2009 року та державною реєстрацією такого права за реєстраційний № 68 від 02 листопада 2010 року.

Отже ОСОБА_6 (третя особа) та відповідач є законними добросовісними набувачами земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0020, а доводи позивача повністю безпідставними, вимоги позовної заяви є не законними та порушують норми цивільного процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Дніпровська міська рада посилається на положення законодавства, які надають право власнику землі та землекористувачу на повернення належних їм земельних ділянок, які самовільно зайнятті іншими особами.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради обґрунтовуються тим, що вказана земельна ділянка, перебуває у комунальній власності. Однак твердження Дніпровської міської ради про комунальну власність на вказану ділянку спростовується наданими відповідачем доказами по даній справі (державний акт, свідоцтво про спадщину, договір дарування і інш.).

Таким чином, Дніпровська міська рада не є ані власником, ані користувачем зазначеної земельної ділянки, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Ознаками правовстановлюючих документів, які відрізняють їх від документів, що тільки підтверджують право власності, є: це документи, які встановлюють право власності особи на нерухоме майно, тобто засвідчують факт виникнення права: видаються тільки один раз. У разі втрати правовстановлюючого документа, можна отримати тільки його дублікат; ці документи видаються тільки з підстав виникнення права власності, передбачених ЦК України від 16 січня 2003 року; в окремих випадках, право власності на нерухоме майно може бути підтверджено тільки правовстановлюючими документами.

Так, відповідно до пп. 1.1 п. 1 гл. 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус має право посвідчити правочини щодо відчуження або застави майна, право власності на яке підлягає державній реєстрації, тільки в тому випадку, якщо йому будуть подані документи, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, яке підлягає відчуженню або передачі в заставу, та у випадках, передбачених законом, тих документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно у його власників. Ця норма не стосується тих випадків, коли державна реєстрація права власності на нерухоме майно була здійснена на підставі закону без видачі документа, що посвідчує таке право.

Відповідно до п. 1.6 п. 1 глави 2 розділу її Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у тих випадках, коли право власності на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, нотаріусу подається документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, та документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на це майно, право власності на яке підлягало реєстрації відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Якщо в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є архівною частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є відомості про державну реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомого майна, то документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, не подається. Йдеться про Реєстраційне посвідчення та Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.

ОСОБА_3 , а потім і ОСОБА_1 законно заволоділи зазначеною земельною ділянкою та зареєстрували своє право власності в передбаченому законом порядку.

Слід також зазначити, що у своїй позовній заяві позивач як на підставу позову посилається на обставини самовільного зайняття мною земельної ділянки.

Водночас, діючим законодавством встановлена відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, а саме ст. 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, статтею 53-1 КУпАП передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки - тягне за собою накладення штрафу на громадян від десяти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

До жодної відповідальності встановленої законодавством за самовільне зайняття земельної ділянки уповноваженими органами відповідач не притягувався.

Постанова ВСУ від 08 грудня 2021 року у справі № 520/3777/18 (направлено на новий розгляд) https://reyestr.coart.gov.ua/Review7l02050722 - постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна земельна ділянка знаходилась в користуванні попередніх власників відповідно до чинного на той час законодавства, зі зміною законодавства правовий статус земельної ділянки було змінено, що передбачає, однак не зобов`язує на проведення відповідної процедури переоформлення земельної ділянки. Протягом тривалого часу, починаючи з 1975 року та до 2017 року, спори між власниками житлового будинку (які набули право власності вперше та ті, які набули його в подальшому) та органами державної чи місцевої влади щодо статусу земельної ділянки були відсутні. З огляду на вказане апеляційний суд дійшов висновку, ще позиція позивача щодо проведення будівництва на самовільно захопленій земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади, не відповідає дійсності та не дає підстав для застосування положень частини четвертої статті 376 ЦК України. Знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

В свою чергу, позивач не заявляв вимог щодо проведення перебудови спірного об`єкта нерухомого майна.

У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК Української PCP 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Згідно до частини першої статті 30 Земельного кодексу України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України 2001 року якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ні об' єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. і ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Прокурор у порушення ст. 77, 81 ЩІК України не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту самовільного заняття мною земельної ділянки.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» саме до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить: вжиття відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам.

Водночас, ДМР в якості позивача не зазначено органи Держгеокадастру, які відповідно до закону відносяться до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, при зверненні до суду з вказаним позовом ДМР невірно визначено не тільки склад відповідачів, але і третіх осіб.

Отже, позов про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, витребування майна (фактично припинення права власності) і зобов`язати вчинити певні дії шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту не підлягає задоволенню.

Суд приймає до уваги і наступне.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, про що дійшов висновку Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, в якій він зазначив: відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

Об`єктом цивільних прав являється земля, яка оформлена як земельна ділянка згідно з правилами ст. 79-1 ЗК України.

На підставі ч. ч. 1, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Частинами 3, 4 статті 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Предметом безпосереднього регулювання статті Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, питання про яку позивач Дніпровська міськрада взагалі не порушує.

Також, рішенням «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав відповідне майно, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Також суд вважає, що в даній справі необхідно застосувати принцип належного урядування, закріплений Європейським судом із прав людини.

В пункті 3 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, йдеться про державного реєстратора як про особу, яка в цивільних правовідносинах представляє державу. Крім того, статус державного реєстратора визначає і сфера його діяльності, яка також окреслюється назвою його посади згідно з положеннями наведеного Порядку державний реєстратор прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки, пройшов стажування в органах державної реєстрації прав не менше шести місяців. Такі вимоги до державного реєстратора одразу дозволяють зробити висновок про необхідність досить значного обсягу юридичних знань для виконання покладених на нього обов`язків.

Пункт перший частини першої статті 9 Закону визначає, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Тобто до кола повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Ризик будь-якої помилки державного округу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

За викладених вище обставин, задоволення заявлених Дніпровською міською радою позовних вимог суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушенням принципу рівності власників перед законом, закріпленим у тому числі ст. 41 Конституції України, та порушенням балансу наявних інтересів тому, що громадяни не мають нести відповідальність за помилки, які були допущені державними органами чи їх посадовими особами.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Гладишева проти Росії» від 06 грудня 2011 року; «Пчелінцева та інші проти Росії» від 17 листопада 2016 року).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, Постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційне : розглядаються як встановлені й достовірні.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсна Верховного Суду «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину». У п. 7 постанови «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом».

За правилами ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. З ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними реєстраціями, оформленням права власності та незрозуміло для чого Дніпровської міської ради застосування реституції, тобто повернення майна позивачу.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству.

Так, Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У цій справі предметом розгляду є вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, припинення права власності, тобто скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна і зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан.

Зважаючи на наведене, заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У статті 81ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 82 ЩІК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по сучі справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже спірну будівлю гаражу не можна вважати самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України: доказів порушення прав позивача не надано та взагалі не наведено, яким же чином порушуються права позивача у даному випадку, враховуючи той факт, що усі служби міста та сам позивач свого часу надали згоду на розташування зазначеного об`єкту на визначеній території.

Згідно зі статтями 116, 125, 126 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Приписами ст. 123 Земельного Кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Щодо обґрунтування підстав для відмови у позові необхідно звернути увагу й на таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041.

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу, та у господарських відносинах.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила.

Відповідно до приписів п. 3.4. Пленуму ВГСУ № 6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»: за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають, (правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 902/889/16 та від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17, від 20 березня 2019 року справа № 910/6186/17, Верховний Суд в постанові від 06 березня 2019 року по справі № 910/1056/18 відмовив Київської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Разом з тим, відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При цьому, відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст. 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, Верховний Суд дійшов висновку, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства: на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Враховуючи зазначене, суди дійшли правомірного висновку про те, що зобов`язання відповідача в даному випадку в фактично примусовому порядку звільнити земельну ділянку, і в подальшому привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд, фактично означає знесення належного відповідачу на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 902/889/16 та від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17.

Відповідно до статті 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97- ВР органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до частин 4-6 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим Дніпровській міській раді в задоволенні позову до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, зобов`язання вчинити певні дії, витребування майна з чужого незаконного володіння в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1, 3, 7, 8, 13, 14, 19, 55, 124, 129140, 141, 144 Конституції України, ст. 3-5, 11, 15, 16, 60, 169, 172, 202, 203, 215, 216, 236, 258, 259, 263-265, 268, 331, 334, 374, 376, 377, 387, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 1, 80, 83, 116, 122, 123-127, 211, 212 Земельного кодексу України, ст. 1, 4-6, 10, 16, 18, 25, 26, 60, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1, 3, 4, 26, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1, 2, 4, 6, 10, 16, 18-1, 26, 27-1, 28, 60, 63, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Дніпровській міській раді в задоволенні позову до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19 липня 2023 року.

Суддя