Номер провадження: 22-ц/813/1130/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року по цивільній справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , в якій просив витребувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м., відповідно до технічного паспорту від 02.08.2016 року, з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради. Мотивував свої вимоги тим, що Одеською місцевою прокуратурою № 3 на підставі заяви Толстоносова В.О. про вчинення злочину, внесені відомості до ЄРДР № 0001288 від 23.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України щодо незаконного заволодіння невстановленими особами приміщення квартири за адресою АДРЕСА_1 . В ході перевірки встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 вибула з комунальної власності Одеської міської ради не з її волі (т.1, а.с.3-8).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог заступнику керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як органу опіки та піклування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння відмовлено (т.2, а.с.223-226).

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, 23 квітня 2021 року заступником керівника Одеської обласної прокуратури було направлено засобами поштового зв`язку на адресу суду апеляційну скаргу, в якій просили суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідачів на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір за подачу апеляційної скарги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права та норм процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення у справі, через що воно підлягає скасуванню. Апелянт повідомляє, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 ніколи не приватизувалась, за погодженням з органами місцевого самоврядування з комунальної власності не вибувала. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд не звернув увагу на той факт, що спірна квартира у приватну власність ніколи не передавалась, а листом КП «Міське агентство з приватизації житла» підтверджується факт того, що право власності на спірну квартиру не оформлювалось та не видавалось, як вказує апелянт, відповідний лист оглядався в судовому засіданні разом з листом КП «ОМБТІ та РОН» та листом Приморської райадміністрації Одеської міської ради. На думку апелянта, вказані докази свідчать про те, що спірна квартира вибула з комунальної власності Одеської міської ради поза її волею. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що до даних правовідносин не застосовуються приписи ст. 338 ЦК України щодо витребування майна з незаконного володіння на користь власника Одеської міської ради, оскільки, як вказав суд ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Стосовно цього, апелянт зазначає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння, і ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна, зокрема, як вказує апелянт, однією з підстав є вибуття з володіння власника майна не з його волі. Апелянт посилається на висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року по справі № 6-140цс14, відповідно до якого власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Апелянт звертає увагу на те, що незаконне вибуття у приватну власність окремої особи об`єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим об`єктом комунальної власності, що вказує на суспільний інтерес. Апелянт наголошує, що звернення прокурора із позовом у даній справі в інтересах територіальної громади є виправданим та не суперечить усталеній практиці ЄСПЛ, оскільки є законним та відповідає суспільним інтересам (т. 2, а.с. 230-236).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року було відкрито апеляційне провадження (т. 3, а.с. 3-5) та ухвалою від 19.05.2021 року справу призначено до розгляду (т. 3, а.с. 6).

10.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив адвоката Гула Андрія Сергійовича в інтересах третьої особи - ОСОБА_2 , в якому останній зазначав, що вважає оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, та ухвалено із урахуванням практики Європейського суду з прав людини, з принципами цивільного судочинства, що є підставою для залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін. Також вказує, що чинне законодавство не надає преюдиційного значення доказам, що були зібрані в межах певного не завершення кримінального провадження, які не знайшли свого відображення у відповідному вироку суду, що набрав законної сили, тому відповідно подібні докази у цивільному судочинстві досліджуються на загальних підставах. При цьому, досліджуючи наданий позивачем доказ по справі, а саме лист комунального підприємства «Міськеагентство з приватизації житла» № 382/01.09 від 02.08.2018 року, з нього вбачається лише те, що свідоцтво про право власності за № НОМЕР_1 видавалося щодо іншого житла та за іншою датою - 24.08.1994 року, однак беззаперечних доказів на підтвердження не існування даного свідоцтва № 12-4923 від. 14.06.1994 року позивачем не надано, що також вірно було зазначено судом першої інстанції. Разом з тим, було також повідомлено, що комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» не могло виконувати функції з реєстрації правовстановлюючих документів у 1994 році, оскільки згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань така юридична особа була утворена лише 24 грудня 1996 року (т. 3, а.с. 14-25).

15 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив адвоката Дикун Ігоря Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури, в якому останній зазначає, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не заснована на законі, тому не підлягає задоволенню, оскільки виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що ОСОБА_1 , будучи добросовісним набувачем права власності на квартиру, не може бути відповідальним за безвідповідальність держави, яка виявилась у відсутності контролю за процедурами оформлення права власності та не має нести відповідальність власним майном. Разом з тим, посилається на положення ст. 1 Першого протоколу гарантує захист прав на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність та для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставин за якими майно було набуте у власність, поведінка особи з власної якої майно випробовується. При цьому, адвокатом Дикун Ігорем Михайловичем в інтересах ОСОБА_1 зазначається, що прокурором у даній справі не вказано обставини, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання Одеською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади (т. 3, а.с. 31-53).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про дату, час та порядок проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

В судовому засіданні були присутніми представник апелянта - ОСОБА_4 , апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Адвокат Гула Андрій Сергійович, що діє в інтересах третьої особи - ОСОБА_2 в судовому засідання просила апеляційну скаргу відхилити та оскаржуване рішення залишити без змін.

Представником органу опіки і піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було направлено на адресу суду клопотання про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

06.12.1999 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 297/К, зареєстрованого в Одеській товарній біржі, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м. Згідно змісту договору купівлі-продажу, а саме п. 2 вбачається, що квартира належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.06.1994 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів (т. 1, а.с. 19-21).

Згідно договору купівлі-продажу від 03.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською Н.В., ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м.(т. 1, а.с. 15-16).

23.05.2017 року було укладено договір купівлі-проваджу, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, на підставі якого ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 31-33).

Згідно договору від 27.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 34-36).

Відповідно до листа директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 12.06.2018 року заступнику керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 було повідомлено, що про відсутність реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року (т. 1, а.с. 25).

Згідно листа директора комунального підприємства «Міськеагентство з приватизації житла» від 02.08.2018 року вбачається, що на відповідне звернення заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 від 30.07.2018 року було повідомлено, що згідно комп`ютерної та архівної бази даних міськагенства, свідоцтва про право власності № 12-4923 від 14.06.1994 року на квартиру АДРЕСА_1 не оформлялось та не видавалось. Також зазначено, що за номером свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24.09.1994 року приватизована квартира АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 39).

В матеріалах справи також наявна довідка від 11.01.2000 року згідно якої, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу № 297К від 06.12.1999 року. Зазначена довідка також посвідчена підписом та печаткою Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (т. 2, а.с. 128).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин протиправного вибуття квартири АДРЕСА_1 із власності територіальної громади, притягнення винних осіб до відповідальності та, як наслідок, ухвалення обвинувального вироку, яким може бути встановлено факт протиправного заволодіння майном. З цього приводу суд зазначає, що до ухвалення та набрання чинності обвинувальним вироком, яким встановлено факт протиправного заволодіння майном, квартирою за адресою АДРЕСА_1 , доводи про вибуття спірної квартири із власності територіальної громади є припущенням.

Разом з тим, суд погоджується із поясненнями третьої особи без самостійних вимог, ОСОБА_2 , стосовно того, що приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.Разом з тим, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Суд звертає увагу, що позивач на підтвердження своїх доводів щодо відсутності Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.06.1994 р. посилається на відповідь Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 02 серпня 2018 року № 382/01.09 з якого вбачається, що свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 14 червня 1994 року не видавалось, а за аналогічним номером видано інше свідоцтво, датоване іншою датою - 24 вересня 1994 року щодо іншого житла. В той же час до листа додано копію свідоцтва про право власності № І2-4923 від 24 серпня 1994 року. Відтак, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 червня 1994 року не існує.

Апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 вказаної статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. А згідно з ч. 3 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно положень, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме п. 10, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

У пункті 26 зазначеної постанови вказано, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права (постанова ВС від 18.09.2019 року по справі № 688/4167/16, постанова від 22.10.2020 року по справі № 752/11904/17, постанова від 01.07.2021 року по справі № 759/14793/14).

При цьому, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Згідно матеріалів справи, 06.12.1999 року на підставі укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 297/К, зареєстрованого в Одеській товарній біржі, ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м.

При цьому, зі змісту вказаного договору купівлі-продажу, а саме п. 2 вбачається, що вищезазначена квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.06.1994 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів (т. 1, а.с. 19-21).

Відповідно вказане майно вибуло із власності Одеської міської ради на підставі відповідного свідоцтва про права власності на житло, яким у відповідності до чинних на той момент положень ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оформлялася відповідна передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке було видано УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів та не потребувало відповідного нотаріального посвідчення.

При цьому, на момент звернення до суду із відповідними позовними вимогами, право власності на зазначену квартира належить відповідачу по справі - ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., згідно якого ОСОБА_2 (яка в свою чергу, набула права владності на відповідну квартиру на підставі укладеного 23.05.2017 року з ОСОБА_7 договору купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори) передала у власність ОСОБА_1 вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 . Вказані обставини, а саме належність квартири на праві власності ОСОБА_1 , в свою чергу, підтверджується долученим позивачем по справі до матеріалів справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, та враховуючи наявні обставини справи в сукупності, свідчить про те, що останній є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна та відповідно, витребування такого майна можливе шляхом застосування положень ст. 388 ЦК України.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц вказано, що «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі № 488/5027/14-ц»).

Необхідною умовою для застосування відповідних положень ст. 388 ЦК України щодо витребування майна у добросовісного набувача такого майна, є саме доведення факту вибуття даного майна поза межами волі первісного власника.

З наявних матеріалів справи, а саме зі змісту договору купівлі-продажу від 06.12.1999 року, в свою чергу,вбачається, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 вибула із власності Одеської міської ради на підставі виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.06.1994 року. При цьому, дійсність та правомірність вказаного свідоцтва про право власності в судовому порядку не спростована, що в свою чергу свідчить про недоведеність позивачем факту вибуття спірної квартири АДРЕСА_1 з власності Одеської міської ради поза її волею.

Окрім того, слід враховувати, що перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Разом з тим, за положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 pоку, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27.05.2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Відповідно, оскільки позивачем не доведено безспірного факту вибуття вищезазначеного нерухомого майна поза волею власника даного майна, враховуючи також ті обставини, що протягом тривалого періоду часу, відповідними органами жодних дій, спрямованих на вжиття належних заходів, спрямованих на унеможливлення здійснення повторного відчуження спірного майна вжито не було, за вказаних обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності відповідних підстав для задоволення заявлених заступником керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача - ОСОБА_1 , оскільки задоволення відповідних вимог є порушенням, в свою чергу, положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, апелянтом не було наведено відповідних доводів на спростування правильних по суті висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Однак, враховуючи положення ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та доповнення оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року - змінити та доповнити в частині мотивування, в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішень

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови виготовлений 18 липня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк