КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8960/2023 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики. Зазначила, що 05 березня 2012 року вона надала ОСОБА_1 позику в розмірі 5000 доларів США та 20000 гривень, що підтверджується його власноручною розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 05 квітня 2012 року, під 9 % на місяць. 20 березня 2012 року вона надала ОСОБА_1 позику в розмірі 5000 доларів США, що підтверджується його власноручною розпискою, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 05 квітня 2012 року під 9 % в місяць. ОСОБА_1 частково повернув позику в розмірі 14 778,13 грн. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики відповідно до наданих розписок від 05 березня 2012 року та 20 березня 2012 року в розмірі 268 121,87 грн., відсотки за договорами позики за період з 20 березня 2012 року по 20 серпня 2022 року в розмірі 4 372 701,24 грн. та три проценти річних в період з 05 квітня 2012 року по 02 листопада 2021 року в розмірі 77 098,98 грн.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволений частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість:

за договором позики від 05 березня 2012 року: 5000 доларів США основного боргу, 450 доларів США процентів за користування позикою, 450 доларів США трьох процентів річних від простроченої суми; 10041,87 грн. основного боргу, 1800,00 грн. процентів за користування позикою, 942,86 грн. трьох процентів річних від простроченої суми;

за договором позики від 20 березня 2012 року: 450 доларів США трьох процентів річних від простроченої суми,

а разом - 6350 доларів США та 12784,73 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 суд відмовлив.

Вказаним рішенням суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати: судовий збір у розмірі 616,97 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1478,35 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що згідно розписок від 05 березня 2012 року та від 20 березня 2012 року датою виконання грошового зобов`язання визначено 05 квітня 2012 року, а тому строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості закінчився 06 квітня 2015 року. В межах вказаного строку позивач не звертався з позовом про стягнення боргу, а отже згідно положень ст. ст. 256, 267 ЦК України суд мав відмовити в задоволенні позову. Апелянт вважає помилковим висновок суду про переривання позовної давності, пославшись на здійснення ним перерахувань за договорами. Надані позивачкою докази перерахування ним грошових коштів та виписки не стосується правовідносин позики,за розписками від 05 березня 2012 року та від 20 березня 2012 року. Здійснені ним на перекази були виплатою винагороди ОСОБА_2 за посередницькі послуги по реалізації товарів та продукції, що доведено ним роздруківкою листування у мобільному телефоні та іншими доказами. Судом першої інстанції помилково взяв до уваги другу розписку від 20 березня 2012 року, оскільки вона була написана під час повернення частини боргу у гривневому еквіваленті. Грошові кошти за нею не передавалися.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримав 5000 доларів США та 20000 грн. під 9 % в місяць та зобов`язався повернути всю суму до 05 квітня 2012 року. Укладення договору підтверджується розпискою ОСОБА_1 (т.1 а.с. 53).

20 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Згідно даного договору, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримав 5000 доларів США під 9 % в місяць із зобов`язанням повернути всю суму до 05 квітня 2012 року Укладення договору підтверджується розпискою ОСОБА_1 (т.1 а.с. 52).

ОСОБА_2 порушила питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики від 05 березня 2012 року та 20 березня 2012 року в розмірі в гривневому еквіваленті - 268 121,87 грн., відсотків за договорами позики за період з 20 березня 2012 року по 20 серпня 2022 року в розмірі 4 372 701,24 грн. та трьох процентів річних в період з 05 квітня 2012 року по 02 листопада 2021 року в розмірі 77 098,98 грн.

Встановивши обставини справи та давши оцінку дослідженим доказам, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивачки заборгованість за договором позики від 05 березня 2012 року: 5000 доларів США основного боргу, 450 доларів США процентів за користування позикою, 450 доларів США трьох процентів річних від простроченої суми; 10041,87 грн. основного боргу, 1800,00 грн. процентів за користування позикою, 942,86 грн. трьох процентів річних від простроченої суми; за договором позики від 20 березня 2012 року: 450 доларів США трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 6350 доларів США та 12784,73 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_1 довів виконання своїх зобов`язань за договорами позики від 05 березня 2012 року та 20 березня 2012 року та безгрошовості розписки від 20 березня 2012 року. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою був пропущений загальний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики від 20 березня 2012 року і це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Проте ОСОБА_1 частково погашав заборгованості за договором позики від 05 березня 2012 року шляхом безготівкових розрахунків, а тому мало місце переривання позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування вимог про стягнення заборгованості ОСОБА_2 надала копію розписки ОСОБА_1 від 05 березня 2012 року, відповідно до якої він зазначив, що позичив у ОСОБА_2 5000 доларів США та 20000 грн. під 9 % в місяць та зобов`язується повернути всю суму 05 квітня 2012 року, а також копію розписки ОСОБА_1 від 20 березня 2012 року, відповідно до якої він зазначив, що позичив у ОСОБА_2 5000 доларів США під 9 % в місяць та зобов`язується повернути всю суму 05 квітня 2012 року (а.с. 53, 54 т. 1).

Відповідач ОСОБА_1 заперечував укладання двох договорів позики і стверджував, що в дійсності існував лише один договір позики, за яким він отримав у борг у позивачки лише 5000 доларів США і 20000 грн., а не 10000 доларів США і 20000 грн., як вказую позивачка. 05 березня 2012 року позивачка надала йому у позику 5000 доларів США та 20 000 грн., а 20 березня 2012 року він віддав ОСОБА_2 20000 грн., у зв`язку з чим і написав другу розписку вже на 5000 доларів США. Будь-які кошти додатково 20 березня 2012 року йому не передавалися.

Разом з тим, такі доводи ОСОБА_1 не доведені належними та допустими доказами.

В борговій розписці ОСОБА_1 від 20 березня 2012 року не було зазначено, що вона видається замість розписки від 05 березня 2012 року у зв`язку з частковим поверненням позики. Відповідач не надав письмових доказів того, що грошові кошти за розпискою від 20 березня 2012 року йому в дійсності не передавалися. Сам по собі збіг у сумі коштів в іноземній валюті в розписках від 05 березня 2012 року та від 20 березня 2012 року не свідчить про новацію боргу.

ОСОБА_1 також не надав суду доказів виконання у повному обсязі своїх зобовязань за договорами позики .

Відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу з ОСОБА_1 за договорами позики від 05 березня 2012 року та від 20 березня 2012 року.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦПК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до розписок від 05 березня 2012 року та від 20 березня 2012 року сторонами було визначено строк повернення позики - 05 квітня 2012 року.

Останній день трирічного строку з вказаної дати припав на 05 квітня 2015 року.

Позов до суду ОСОБА_2 подала 02 листопада 2021 року, тобто майже через шість з половиною років після закінчення вказаного строку.

Заперечуючи проти заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, ОСОБА_2 посилалася переривання позовної давності, оскільки ОСОБА_1 здійснював на її картковий рахунок платежи в рахунок погашення боргу в межах строку позовної давності. Зокрема, такі платежі ОСОБА_1 здійснив 05 квітня 2015 року, 12 жовтня 2017 року та 11 серпня 2020 року.

Суд першої інстанції погодився із такимим доводами ОСОБА_2 та дійшов висновку про переривання позовної давності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В обґрунтування своїх доводів переривання позовної давності, ОСОБА_2 надала суду копії виписок та платіжних документів про перерахування ОСОБА_1 на її рахунок коштів: 25 вересня 2012 року - 300 грн.; 03 жовтня 2012 року - 300 грн.; 13 березня 2013 року - 320 грн.; 03 квітня 2013 року - 100 грн.; 01 серпня 2013 року - 29 грн.; 13 серпня 2013 року - 100 грн.; 29 жовтня 2014 року - 200 грн.; 14 січня 2015 року - 462 грн.; 04 лютого 2015 року - 500 грн.; 06 лютого 2015 року - 104 грн.; 09 лютого 2015 року - 502 грн.; 10 лютого 2015 року - 1000 грн.; 11 лютого 2015 року - 500 грн.; 23 лютого 2015 року - 300 грн.; 25 березня 2015 року - 700 грн.; 03 квітня 2015 року - 1777 грн.; 24 червня 2015 - 100 грн.; 26 червня 2015 року - 998 грн.; 24 березня 2016 року - 198 грн.; 31 грудня 2016 - 75 грн.; 22 січня 2017 року - 150 грн.; 06 лютого 2017 року - 30 грн.; 02 вересня 2017 року - 200 грн.; 12 жовтня 2017 року - 200 грн.; 12 березня 2020 року - 200 грн.; 13 травня 2020 року - 200 грн.; 26 травня 2020 року - 13,13 грн.; 11 червня 2020 року - 200 грн.; 11 серпня 2020 року - 200 грн.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував, що вказані платежі були здійснені ним для погашення заборгованості за договорами позики та зазначав, що вказані перекази були пов`язані з посередницькими послугами ОСОБА_2 з реалізації стартових пакетів для телефонного зв`язку.

Відповідач ОСОБА_1 надав суду роздруківки листування з ОСОБА_2 за допомогою засобів мобільного зв`язку, з якого вбачається, що між сторонами дійсно існували крім правовідносин позики й інші оплатні правовідносини. Також з листування убачається, що ОСОБА_1 на прохання ОСОБА_2 неодноразово поповнював рахунок мобільного телефону.

Допитана судом свідок ОСОБА_3 показала суду, що ОСОБА_2 є дропшиппером (дропшинінг - вид підприємницької діяльності через інтернет, який полягає в реалізації товарів посередником), хоча не зареєстрована як підприємець. ОСОБА_1 торгував стартовими пакетами для телефонного зв`язку, а ОСОБА_2 виставляла цей товар в інтернеті і мала маржу. До 2020 року вони торгували з ОСОБА_2 через сайт спільно. За день ОСОБА_2 могла заробити 300 грн. Грошові кошти від продажу стартових пакетів пересилалися на банківські картки її, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Позивачка ОСОБА_2 заперечувала посередницьку діяльність з ОСОБА_1 і посилалася на те, що не має статусу субєкта підприємниицької діяльності. Разом з тим, відсутність у реєстрації позивачки як фізичиної особи-підприємця не виключає фактичне надання посередницьких оплатних послуг.

В наданих позивачкою фінансових документах не зазначено цільового призначення переказу ОСОБА_1 грошових коштів, зазначено лише "поповнення карткового рахунку". Відповідно, у суду першої інстанції були відсутні достатні підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 здійснював грошові перекази ОСОБА_2 в рахунок часткового погашення заборгованості за договорами позики від 05 березня 2012 року та від 20 березня 2012 року. Аналіз досліджених доказів у їй сукупності не дає підстав вважати визнання відповідачем заборгованості за договрами позики та преривання позовної давності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції мав відмовити в задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики у звязку зі спливом позовної давності, а також про стягнення трьох процентів річних як додаткових вимог.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Таращанського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року і ухвалення нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2695,89 грн. судового збору, які сплачені за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Таращанського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2695,89 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2023 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Крижанівська Г.В.

Матвієнко Ю.О.