ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2022 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що з 22 березня 2005 року працював у Відкритому акціонерному товаристві «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська Західна-1» гірником підземним 3 розряду. З 15 квітня 2008 року позивача переведено на тому ж підприємстві працювати машиністом електровоза підземного 3 розряду з повним робочим днем в шахті. 05 серпня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська Західна-1» змінило найменування на Відкрите акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське». З 19 січня 2010 року позивача переведено на тому ж підприємстві працювати прохідником 4 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. 13 вересня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське». 09 серпня 2022 року позивача було звільнено з роботи. За час роботи на підприємстві відповідача позивач набув хронічних професійних захворювань. Також позивачу встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням та 65% втрати працездатності за професійним захворюванням. У зв`язку з хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності у відносно молодому віці та систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху та поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Позивач вважає, що зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення хронічного професійного захворювання у позивача. Позивач протягом значного часу працював в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, а саме протягом 12 років 7 місяців, та вважає, що розумним, виваженим та справедливим має стати відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 200000 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, що спричинена втратою працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, у розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року по цивільній справі № 204/10056/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське на користь ОСОБА_1 з 40000,00 грн. до 200000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року від інших учасників справи не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 березня 2005 року по 09 серпня 2022 року позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ Шахтоуправління Покровське.

09 серпня 2022 року позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку з невідповідністю робітника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України.

Як вбачається з виписки №473 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Клініки професійних захворювань Державної установи "Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України", висновком за № 23/589 від 11 липня 2022 року лікарсько-експертної комісії позивачу встановлено діагноз - Хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами; Хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмофіброз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) захворювання професійні, встановлені вперше.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21 липня 2022 року, затвердженого 22 липня 2022 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці В. Король, встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів важкості праці та пилу фіброгенної дії. Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): пил переважно фіброгенної дії фактична величина 8,6 196,8 мг/м3, при нормативному значенні 2 мг/м3. Тривалість дії упродовж зміни 84 90,3 % зміни. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 155,8 298,4 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 89 152,9 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується фактична величина 30 - 40 кг при нормативному значенні 30 кг. Виробничий шум фактична величина 80 90 дБА, при нормативному значенні 80 дБА. Робоча поза в нахиленому положенні більше 30?5 - 30% зміни при нормативному значенні до 30? - 25% зміни. Нахили корпусу фактичне значення 140 260 разів, при нормативному значенні 50 100 разів.

03 серпня 2022 року позивачу у зв`язку з професійним захворюванням встановлено третю групу інвалідності на строк до 01 вересня 2025 року, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності ІПР.

Крім того, 03 серпня 2022 року позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності за профзахворюваннями з 03 серпня 2022 року до 01 вересня 2025 року, та рекомендовано медикаментозне, санаторно-курортне лікування.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з частинами першою, другою статті 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця.

Частинами першою та третьою статті 13 Закону України "Про охорону праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З огляду на положення ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Судом першої інстанції, встановлено наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої внаслідок незабезпечення йому роботодавцем безпечних і здорових умов праці, що призвело до професійного захворювання, втрати працездатності та встановлення інвалідності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок стійкої втрати професійної працездатності, судом першої інстанції враховано обставини, які мають суттєве значення, зокрема ступінь втрати працездатності, глибину, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, наслідки, що наступили, а також засади розумності і справедливості.

На підставі частини другої статті 416 ЦПК України Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду справи N 212/3137/17-ц (провадження N 61-37529сво18) сформулював висновок про застосування норми права, який полягає у тому, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

При цьому, вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на відповідача, суд першої інстанції виходить з того, що професійне захворювання виникло у позивача саме після його тривалого перебування у трудових відносинах з ПАТ Шахтоуправління Покровське, на якого законодавством було покладено обов`язок із забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці, факт звільнення позивача із займаної посади у зв`язку з невідповідністю робітника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України, наслідки, що наступили, беручи до уваги визначений у довідці МСЕК висновок щодо подальших умов та характеру праці позивача, а тому прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду, що спричинена втратою працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 40000,00 грн. з урахуванням п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України, щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами по справі склалися трудові правовідносини, та під час виконання яких позивач зазнав стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України в розмірі 40000,00 грн., з утриманням податків та зборів.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував тяжкість заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, тяжкість наслідків, які настали, втрату позивачем професійної працездатності, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні суми морального відшкодування в розмірі 200000,00 грн. та не врахував, що з присудженої суми буде стягнуто податок та обов`язкові платежі, однак зазначене не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки розмір морального відшкодування не ставиться в залежність від розміру належних до сплати з цієї суми податків.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова