Номер провадження: 22-ц/813/175/23
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «УкрСиббанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2019 року у складі судді Мазун І.А.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «УкрСиббанк», та з урахуванням уточнень, просили:

-визнати договір від 18.07.2008, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту недійсним в повному обсязі;

-визнати додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2008, від 18.07.2008 (без номеру) недійсною;

-визнати додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2008 , від 08.05.2009 недійсною;

-визнати договір поруки №215876 від 18.07.2008 припиненим.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що оспорюваний договір кредиту був підписаний ОСОБА_3 з відповідачем, що свідчить про те, що ОСОБА_4 на час укладання договору погоджувалася на всі умови, прописані в ньому. Крім того, ОСОБА_2 , яка є поручителем за даним договором кредитування, теж погодилася на зазначені умови договору кредиту, але ОСОБА_2 , погодилася бути поручителем по договору від 18.07.2008 між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 тільки на тих умовах, які вказані в оскаржуваному договорі. Позивачі зазначили, що в день укладання основного договору (про надання споживчого кредиту), а саме 18.07.2008 поручитель підписав договір поруки з відповідачем про те, що він поручається за всі пункти цього договору. При укладанні інших додаткових угод до оскаржуваного договору поручитель, не був присутнім та не знав про них, що підтверджується відсутністю підпису поручителя в згаданих додаткових угодах, а також самим договором поруки, в якому Банк з незрозумілих причин всупереч вимогам ст. 559 ЦК України, прописав, що поручитель погоджується на будь-які зміни (істотні та неістотні) до оспорюваного Основного договору навіть не знаючи, які зміни можуть туди вноситися. В той же день, а саме 18.07.2008 року при укладенні з ОСОБА_5 . Основного оспорюваного договору Банк уклав додаткову угоду (18.07.2008) без номеру, якою істотно змінив умови договору, не повідомивши про це поручителя. Ці зміни до Основного договору позивач вважає кабальними, що суперечать ст. ст. 11, 15, 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме процентна ставка та штрафні санкції були застосовані не співрозмірно великими до наданого кредиту, що, в свою чергу, потягло повну сплату позивачем ОСОБА_4 тіла кредиту, додаткових відсотків по кредиту і борг нарахований на позивача Банком на день звернення до суду з даним позовом перевищує тіло кредиту - яке фактично сплачено, так як тіло кредиту є 35 000 дол. США, а за даним договором ОСОБА_4 сплачено 43 861, 68 дол. США. На думку позивачів, відповідно до оспорюваних умов Договору, Банк фактично повернув на день подачі позову всі кошти, які у нього брав позивач, додаткові відсотки за даним кредитом, та намагається стягнути з ОСОБА_4 додатково борг, який перевищує тіло наданого кредиту, а саме ОСОБА_4 вже було сплачено відсотки за користування кредитом в розмірі 30 100, 68 дол. США (станом на 27.10.2016 року) та погашено Основний кредит в сумі 13 761 дол. США (станом на 27.10.2016 року), що було надано суду Банком при подачі позову про стягнення заборгованості за кредитом справа № 521/18657/16-ц. Тобто згідно з умовами оспорюваного договору та додаткових угод до нього ОСОБА_4 повинна сплатити Банку відсотки у розмірі 50 000 дол. США за користування кредитом у розмірі 35 000 дол. США, що напряму суперечить п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - є несправедливими. Також позивачі зазначили, що Банком порушено ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме право споживача на інформацію про продукцію, що підтверджується відсутністю підписів в даному Договорі не тільки ОСОБА_4 на всіх аркушах Договору (розрахунках по Договору), а й відсутність підпису ОСОБА_2 , яка мала б знати відповідно до Закону за що саме вона виступає поручителем. Також дії Банка при укладанні цього Договору чітко підпадають під ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме заборона нечесної підприємницької практики, яка включає в себе будь-яку діяльність що вводить споживача в оману або є агресивним, так як відсутність підписів позивачів беззаперечно на всіх документах, які є частиною оспорюваного Договору говорить саме про те, що дії відповідача були направлені на приховування повної інформації за оскаржуваним договором від позивачів цим самим вони не були обізнані щодо основних умов оскаржуваного договору. Відповідно до розрахунків, ОСОБА_4 сплатила відповідачу за кредит в розмірі 35 000 дол. США, який їй був наданий Банком, 43 861,68 дол. США станом на 27.10.2016 року, згідно з розрахунків по оспорюваному кредиту, наданих Банком у справі за позовом Банка про стягнення заборгованості за кредитом (справа №521/18657/16-ц). Відповідно до п. 7.13, а саме те, що даний договір відповідає ЗУ «Про захист прав споживачів» в даному випадку не означає, що вставивши в цей договір такий пункт всі перераховані обставини, які були вчинені Банком, мають право на легалізацію відповідно до законодавства України. Крім того, додатки до Основного договору та додаткових угод (розрахунки по Договору) не підписані ОСОБА_4 на всіх аркушах, і поручителем по договору ОСОБА_2 також взагалі не підписані. Підписаний лише останній аркуш ОСОБА_4 , що говорить саме про ту обставину, що Банк приховав від позичальника порядок розрахунків (істотні умови Договору). Згідно з п. 3.4.5. Договору, сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 2) оспорюваний договір не містить додатку № 2, а лише додається до додаткової угоди від 18.07.2008 року без номеру, якою були істотно змінені умови договору без поручителя ОСОБА_2 в день укладання оспорюваного договору, що говорить про те, що також і ОСОБА_4 не розуміла всіх нюансів Договору, так як при підписанні Основного договору цього додатку до нього не існувало. Позивачі вважали, що при укладанні Договору Банк приховував істотні умови Договору, не роз`яснивши їм, як споживачам, наслідки підписання такої угоди, чим порушив Постанову Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року. Позивачі зазначили, що оспорюваний договір не тільки суперечить ст. ст. 11, 15, 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», але і, згідно з матеріалами справи, відсутність підпису позивачів на всіх документах Договору свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_4 не відповідали її внутрішній волі так як діями працівників Банка вона була позбавлена повної та достовірної інформації щодо основних умов оспорюваного договору.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту, додаткових угод до договору про надання споживчого кредиту недійсними та припинення договору поруки задоволено частково. Визнано договір про надання споживчого кредиту №0 від 18 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», недійсним. Визнано Додаткову угоду без номеру до договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», недійсною. Визнано Додаткову угоду №1 від 08 травня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», недійсною. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1280 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відповідності до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначено: сума кредиту (п.1.1 договору); графік погашення кредиту (додаток №1 до договору); строк кредитування (розділ 1.2 договору); право дострокового повернення кредиту (розділ 6 договору); проценти за кредит та комісії банку (розділ 1.3 договору); інші умови, визначені законом. Тому, апелянт вважає, що посилання суду на невідповідність умов договору про надання споживчого кредиту ЗУ «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності і спростовується матеріалами справи, оскільки договір в момент вчинення містив усі обов`язкові умови, згідно норм матеріального права, які регулюють дані відносини. Інші умови зазначені у договорі не суперечать законодавству і є домовленістю обох сторін. Апелянт зазначив, що відсоткова ставка, яка вказується в договорі і реальна відсоткова ставка різні величини. Вказав, що вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним. З посиланням на ст. 36 ЗУ «Про Національний банк України», а також на положення Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою правління НБУ від 12.11.2003 №496, апелянт вважає, що ним дотримано вимоги законодавства, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів», дійсних на момент укладення договору про надання споживчого кредиту, а також вимоги законодавства щодо операції з валютними цінностями. Вказав про те, що позичальник після спливу одинадцяти років з моменту укладення оскаржуваного договору, намагаючись знайти формальні причини щодо порушення його прав намагається уникнути відповідальності щодо належного та своєчасного погашення заборгованості за кредитом. Зауважив, що будь-яких доказів щодо введення позичальника в оману зі сторони банку, умисних дій та умислу на введення в оману матеріали справи не містять.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі зазначили, що критично ставляться до доводів відповідача як до таких, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

05.07.2023 року від представника позивачів надійшли письмові поясненнях (судові дебати), в яких останній зазначив, що позивачі не мали достатньої інформації про фінансові послуги та необхідних знань щоб їх розуміти і відповідно не могли оцінити рівень ризиків і можливі наслідки набуття додаткових фінансових зобов`язань та порівняти умови надання послуг, що пропонуються різними фінансовими установами. Зазначив, що відповідачем не надано, в порушення постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (яка діяла на момент укладення оспорюваного договору), письмового підтвердження позивачів. При направленні ними запиту до банку про надання інформації, банк відмовився надавати відповіді на поставленні запитання, що свідчить про приховування інформації.

Сторони в судове засідання 06.07.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 18.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Доллар США, в сумі 35000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 169410,50 гривень за курсом НБУ на день укладання договору, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому Сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання Банком кредиту в іноземній валюті. Строк повернення кредиту не пізніше 18.07.2029 року.

За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,50 % річних (п.п. 1.3.1).

Строк сплати процентів: з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (п.п. 1.3.4).

Цільове призначення (мета) кредиту: придбання 1-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору процентна ставка за цим Договором може бути змінена в порядку та на умовах визначених договором.

18.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2008.

Додатковою угодою сторони погодили додати до Договору Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Також додано до Договору Додаток № 3 Тарифи Банку.

Вказана угода містить підписи сторін.

Додаток №2 графік платежів з визначенням сукупної вартості кредиту (щомісячний розмір відсотків та основної заборгованості) також містить підписи ОСОБА_3 на кожній сторінці графіку.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту, яка виникла станом на 27.10.2016 у розмірі 23 907,02 дол. США та пеня у розмірі 5171 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що договір про надання споживчого кредиту та додаткові угоди до нього, укладені з порушеннями Закону України "Про захист прав споживачів", що є підставою для визнання їх недійсними.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У пунктах 31.4., 31.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі N 496/3134/19 зазначено, що "законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин"

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Отже, Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

З змісту оскарженого договору, вбачається, що цим договором чітко передбачені його умови, а саме: предмет договору - кредитні кошти у розмірі 35 000 доларів США (п. 1.1. Кредитного договору); мета кредиту - кредит надається Позичальнику для її особистих потреб, придбання однокімнатної квартири (п. 1.4. Кредитного договору); термін та розмір погашення кредиту згідно Додатку N 1 до Договору графіку (п. 1.2.2 Кредитного договору); порядок видачі - Банк надає Позичальнику кредит шляхом видачі коштів через касу Банку (п. 1.5. Кредитного договору); розмір, порядок нарахування та виплата процентів - передбачено Розділом 3 Кредитного договору; відповідальність сторін зазначено в розділі 4 Кредитного договору.

Як вбачається з п. 7.13 Кредитного договору, сторони домовились вважати, що уклавши цей Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів".

Підписанням договору позичальник підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, та додатками до нього, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України.

Отже, позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не надані.

При цьому під час укладення кредитного договору та додатків до нього, жодних заперечень щодо його умов ОСОБА_4 не заявляла, будь-яких претензій щодо не проведення з нею переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору та додатків до нього, або щодо нерозуміння нею окремих їх частин не зазначала та в подальшому виконувала його, отже схвалила умови договору.

До моменту пред`явлення банком позову про стягнення заборгованості позивач була згодна з умовами кредитного договору, виконувала його умови до 2016 року, не здійснювала дій щодо відмови від договору, отже знала про свої обов`язки і погоджувалася з ними.

Крім того, 08.05.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2008 року, якою викладено п. 1.6.4. Договору у наступній редакції: «Строк сплати процентів встановлено з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти.».

Таким чином, уклавши додаткову угоду про внесення змін в кредитний договір від 18.07.2008 року ОСОБА_3 підтвердила правомірність отримання кредитних коштів та обізнаність з умовами договору вцілому, в тому числі з інформацією про сукупну вартість кредиту та їх погодила.

Щодо реальної процентної ставки.

Як зазначено вище, умовами договору визначено, що розмір річних становить 13,50%, графіком платежів погоджено реальну відсоткову ставку у розмірі 15,47%.

З аналізу діючого законодавства, що регулює порядок надання кредитних коштів, слід дійти висновку, що базова та реальна відсоткові ставки - це різні поняття.

Так, базова процентна ставка, яка визначена п. 1.3. Кредитного договору - це фактично розмір плати за користування кредитними коштами виключно на користь Банку, право на яку надано Кредитодавцеві статтею 1048 Цивільного кодексу України. Ця процентна ставка погоджується сторонами договору та має бути зазначена в ньому згідно пункту 5 частини 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Визначення терміну "реальна процентна ставка" дано в п. 3.3 розд. 3 Постанови Правління НБУ N 168, за яким банки зобов`язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п. 3.1 Постанови) "зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою".

Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові N168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, витратами на нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх витрат позичальника.

Тож, реальна процентна ставка, вирахувана в Додатку N 2 до Кредитного договору, і процентна ставка, зазначена в тому ж договорі, яка є платою Позичальника за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями.

Реальна процентна ставка завжди буде більшою за процентну ставку в кредитному договорі, бо вона включає в себе і її саму, і інші витрати позичальника.

Істотною ж умовою Кредитного договору, тобто умовою, щодо якої Сторони повинні дійти згоди є річна процентна ставка, встановлена в договорі, яка являється ціною, що сплачує позичальник за користування кредитними коштами.

Про це свідчить і ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в якій перелічені умови, що повинні міститися в кредитному договорі, пунктом 5 якої вказано, що в кредитному договорі зазначається саме річна, а не реальна процентна ставка.

А тому, реальна процентна ставка - поняття, яке охоплює більш широкий спектр цифрових показників, ніж процентна ставка за кредитним договором, а тому вони не можуть дорівнювати одна одній, бо реальна процентна ставка є завжди більшою, як така, що вираховується, виходячи з усіх витрат позичальника, пов`язаних з оформленням кредитного договору і його виконанням, а процентна ставка за договором є лише однією зі складових реальної процентної ставки.

Згідно з ч. 2 ст. 11 вказаного Закону, не передбачено ознайомлення позичальника з реальною процентною ставкою перед укладенням кредитного договору.

Той факт, що реальна відсоткова ставка є вищою, від визначеної у Кредитному договорі базової відсоткової ставки, жодним чином не свідчить про недійсність самого договору чи введення позивача в оману, а лише відображає реальну сутність вказаних понять, що відповідає цивільному законодавству України та нормативним актам НБУ.

Неможливість позичальника оцінити у сукупності умови договору щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, у розумінні ст. 230 ч. 1 ЦК України, не є обманом зі сторони Банку.

Отже, позивачами не доведено, що умови укладеного між позивальником та Банком договору та додатків до нього є несправедливими.

Позичальник не довела і наявність у діях Банка нечесної підприємницької діяльності.

Позичальник особисто обрала контрагента, валюту свого банківського кредитування, форму і умови кредитування, тобто зробила свій вибір свідомо, а тому повинна була усвідомлювати всі можливі у зв`язку з цим фінансові ризики.

Посилання позивача на ту обставину, що додатковою угодою №1 внесено зміни шляхом доповнення підпунктом 3.5.5. пункту 3.5 договору, який відсутній в договорі, не є підставою для визнання вцілому кредитного договору та додатків до нього недійсними.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права згідно зі статтею 376 ЦПК України наявні підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні в частині визнання договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди від 18.07.2008 (без номеру) та додаткової угоди №1 від 08.05.2009 недійсними.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2019 року в частині вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди від 18.07.2008 (без номеру) та додаткової угоди №1 від 08.05.2009 недійсними скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди від 18.07.2008 (без номеру) та додаткової угоди №1 від 08.05.2009 недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 судові витрати на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» в розмірі 1 920 грн в рівних частках з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 14.07.2023

Головуючий:

Судді: