Номер провадження: 22-ц/813/780/23
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року в цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 і в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визначення об`єму користування квартирою та визначення, що мають право користування кімнатами, визнання договорів купівлі-продажу, недійсними та вселення,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про виселення (т.1, а.с.2-4).

В ході розгляду вказаного позову ОСОБА_1 і в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визначення об`єму користування квартирою та визначення, що мають право користування кімнатами, визнання договорів купівлі-продажу, недійсними та вселення (т.1, а.с.95-97).

24 листопада 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Мирончук Н.В.) у задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 і в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визначення об`єму користування квартирою та визначення, що мають право користування кімнатами, визнання договорів купівлі-продажу, недійсними та вселення відмовлено повністю щодо кожної із заявлених вимог. Скасовано арешт, накладений ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 29 травня 2018 року (на підставі заяви ОСОБА_1 з метою забезпечення позову) на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер 682, посвідченого 18.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Борисовою Н.В. (т.2, а.с.198-205).

04 січня 2021 року ОСОБА_1 подала через Малиновський районний суд м. Одеси апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року. Апелянт вважає вказане рішення необґрунтованим та незаконним та таким, при винесенні якого суд не правильно визначив характер правовідносин між сторонами, не вірно застосував закон, що їх регулює, не повно і не всебічно дослідив матеріали справи та не надав належну правову оцінку доводам і зібраним доказам ОСОБА_1 . На думку апелянта, рішення винесено незаконно, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду та наголошує на тому, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту, на думку апелянта, є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Апелянт вважає, що виселення ОСОБА_1 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права на житло та недобросовісності дій сторін, в наслідок яких ОСОБА_1 та її син може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права, та як вважає апелянт, можуть стати безхатченками. На думку апелянта, що вона та її син набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишні члени сім`ї. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції порушив її права на користування житловою площею та не врахував правову позицію Верховного Суду щодо аналогічних справ. Апелянт просить суд звернути увагу на те, що Відповідачі ніколи не проживали в даній квартирі та забезпечені іншим житлом та на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був розірваний тільки в 2019 році. На думку апелянта, суд першої інстанції належним чином не дослідив всі матеріали справи, відмовив у клопотанні про виклик та допит свідків та не прийняв до уваги всіх обставин справи. Апелянт просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.11.2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визначення об`єму користування квартирою та визначення, що мають право користування кімнатами, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та вселення; встановити постійний особистий житловий сервітут на користь ОСОБА_1 та сина ОСОБА_2 щодо проживання в квартирі, розташованої за адресою: кв. АДРЕСА_1 , для обмеження прав власника квартири по її користуванню та по користуванню частиною квартири; визначити ОСОБА_1 та сину ОСОБА_2 об`єм прав по користуванню квартирою, розташованою за адресою: кв. АДРЕСА_1 та визначити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право користування кімнатами, визначеними в технічному паспорті квартири; вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в вищезазначену квартиру; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 209-216).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник відповідача підтримував апеляційну скаргу в повному обсязі. Інші учасники провадження заперечували проти задоволення апеляційної скарги та посилаючись на тривалість судового розгляду просили якнайшвидше розглянути апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційним судом була витребувана справа № 521/9257/14-ц та оглянута в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що частина фактів необхідних, для вирішення спору була встановлена в межах іншого провадження за № 521/9257/14-ц, рішення за яким набрало законної сили, в тому числі перевірено в касаційному порядку. При цьому оскільки за змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України в ласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, то ОСОБА_3 , як власниця квартира мала право здійснити її відчуження ОСОБА_4 , а той, в свою чергу, ставши власником спірної квартири, мав, як власник квартири, право продати її ОСОБА_5 . Суд першої інстанції посилався також на те, що доказів того, що відповідачами право власності на спірну квартиру було набуто неправомірно до суду не надано та незаконність набуття права власності відповідачами спірної квартири, не встановлена судом. Відповідно судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання правочинів відчуження спірного майна недійсним. А щодо інших вимог, то відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення сервітуту суд першої інстанції виходив з того, що в спірній квартирі не були та не є зареєстрованими ні ОСОБА_1 , ні її син ОСОБА_2 , який на час розгляду справи досяг повноліття. Наразі, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , який в родинних відносинах ні з ОСОБА_1 , ні з її сином ОСОБА_2 не перебуває. Проте, на думку суду першої інстанції, доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 , для задоволення своїх потреб, оскільки ці потреби не можуть бути задоволені іншим способом, до суду не надано. З цих же підстав, в задоволенні позовних вимог про визначення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порядку користування кімнатами в квартирі, яка належить ОСОБА_5 було відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що повністю з висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2007 (справа № 521/9257/14-ц, т.1, а.с. 122). Як встановив суд в межах іншого провадження в спірній квартирі позивачка проживала без реєстрації разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відчуження квартири, що сторонами не заперечувалось.

20 листопада 2009 р. ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 (т.1, а.с. 99). 23 квітня 2014 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору (справа № 521/9257/14-ц, а.с.105, т.1), право власності було зареєстровано за ОСОБА_6 , що підтверджується копією відповідного витягу (справа № 521/9257/14-ц, а.с. 150, т.1). Оскільки на момент дарування спірної квартири сторони знаходились в шлюбі, а в тексті договору дарування не вказано про втрату права користування, то надаючи оцінку наслідкам такого дарування з точки зору права користування, апеляційний суд виходить з постанови ВП ВС від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 ( провадження N 14-64цс20 ), в якій вказано, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, сама по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. При цьому ВП ВС вказала, що положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Згідно до ксерокопії паспорту ОСОБА_1 , вона з 17.10.2007 року зареєстрована в АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 10). Виходячи з наведеного апеляційний суд надаючи оцінку спірним правовідносинам виходить з того, що ОСОБА_1 могла припинити своє право користування спірною квартирою як наслідок здійснення дарування, проте вказане не могло стосуватись її малолітнього сина ОСОБА_2 право на житло якого повинно бути забезпечено його батьками. При цьому відчуження майна не призводить до автоматичного припинення права користування цим майном членами сім`ї власника, а тому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на момент відчуження квартири було 12 років, не міг автоматично позбавитись прав користування на спірне майно. Така оцінка спірних правовідносин відповідає позиції, висловленій ВП ВС та неодноразово фігурувала в практиці ВС , наприклад, в постанові ВС від 10 травня 2023 року по справі № 723/983/22 (провадження № 61-4065св23). Відповідно надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог слід було уточнити позовні вимоги, які були сформульовані не як встановлення сервітуту, а як його визнання (підтвердження), оскільки автоматичного припинення права користування ОСОБА_2 не могло відбутись також в силу вимог спеціального законодавства, зокрема, ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Як вбачається з матеріалів справи, 19.02.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу, якою зобов`язано орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради разом із територіальним відділом Служби у справах дітей Одеської міської ради провести обстеження місця та умов проживання в квартирі АДРЕСА_1 та квартирі АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 110). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 21.03.2018, складеного на виконання ухвали суду житлово-побутові умови в квартирі АДРЕСА_1 задовільні, є необхідні умови для проживання і розвитку неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 117). Згідно акту обстеження умов проживання від 21.03.2018 року, складеного на виконання ухвали суду, від 19.02.2018 року про житлово-побутові умови в квартирі АДРЕСА_1 , квартира належить ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 149). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 21.03.2018 року, складеного на виконання ухвали суду, від 19.02.2018 року, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та родина брата ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 116).

Згідно до акту обстеження умов проживання в квартирі АДРЕСА_3 від 21.03.2018 року, проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 у зазначеній квартирі не є можливим у зв`язку із невідповідністю встановлених чинним законодавством норм житлової площі на одну особу (т. 1, а. с.150).

Матеріали справи не містять доказів наявності у користуванні ОСОБА_2 іншого житла, а тому відповідні вимоги про встановлення сервітуту та порядку користування квартирою підлягають задоволенню. При цьому, як зазначав вище апеляційний суд в зв`язку з неможливістю автоматичного припинення права користування спірною житловою площею через її відчуження вимоги про встановлення сервітуту розглядаються судом як вимога про визнання права користування, яке в свою чергу може бути припинено в порядку ст. 406 ЦК України за позовом нового власника спірного майна в рамках самостійного провадження.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то як вбачається з матеріалів справи 11 червня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (матір`ю ОСОБА_6 ) було укладено договір дарування спірної квартири, право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією вказаного договору (справа № № 521/9257/14-ц, а.с.148 т.1), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2014 (справа № 521/9257/14-ц, а.с. 43, т.1). Судом встановлено, що згідно наданої позивачем за зустрічним позовом ксерокопії свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаїв народився ОСОБА_2 , його батьки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (№ 521/9257/14-ц, т.1, а.с.98). Відповідно до довідки про склад сім`ї і прописку від 29.01.2009 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8 . В указаній квартирі ніхто не зареєстрований (№ 521/9257/14-ц, т.1, а. с.5).

Згідно до наданої позивачем за зустрічним позовом ксерокопії свідоцтва про шлюб, 20 лютого 2009 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , після укладення шлюбу, дружині присвоєно прізвище ОСОБА_9 (т.1, а.с.99).

Договором дарування, від 23.04.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2155, позивачем за зустрічним позовом безоплатно передано у власність, ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 65) .

Згідно до ксерокопії паспорту ОСОБА_1 , вона з 17.10.2007 зареєстрована в АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 10)

Відповідно до ксерокопії паспорту ОСОБА_6 , він з 03.09.2010 зареєстрований в АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 11)

Згідно договору дарування, від 11.06.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 3007, ОСОБА_6 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . (т. 1, а. с. 5).

Відповідно до довідки про склад сім`ї і прописку від 29.09.2014, в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3 (т. 1, а. с.18).

Вказані договори дарування від 23.04.2014 та від 11.06.2014 були предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С. про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії у цивільній справі № 521/9257/14-ц. В задоволенні позовних вимог було відмовлено. Обставини, на які посилається позивач, повинні бути підтверджені відповідним вироком, який в свою чергу міг би бути підставою для перегляду вказаних рішень за нововиявленими обставинами, проте він відсутній в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, обставини даної справи, позиції судів вищої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення постійного особистого житлового сервітуту, встановлення порядку користування та ухвалює в цій частині нове рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 щодо встановлення постійного особистого житлового сервітуту та ухвалити в цій частині нове рішення.

Встановити постійний житловий сервітут на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , для обмеження прав власника квартири по її користуванню та по користуванні ним частиною квартири.

Визначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування кімнатою під №1-4, площею 8,5 кв.м, та право загального користування нежитловими приміщеннями, а саме: коридором під №1-1 площею 12,8 кв.м, кухнею під №1-2 площею 11 кв.м, ванною кімнатою під №1-6 площею 3 кв.м. та вбиральнею під №1-5 площею 1 кв.м у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , згідно із технічним паспортом квартири.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складений 20 липня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк