Номер провадження: 22-ц/813/3546/23
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №523/16510/19 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Є.В. залишено без задоволення.

14 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни, в якій просив скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтував тим, що постановою Верховного суду від 02 грудня 2020 року по справі №2-685/10 була частково задоволена касаційна скарга ОСОБА_1 та скасовано заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року щодо нього, ОСОБА_1 , як поручителя, а саме: «…. та в частині задоволених позовних вимог відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені, штрафів скасувати та передати справу №2-685/10 у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як зазначає заявник, Верховний суд скасував заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року, а тому виконавчий лист №2-685/10 та постанова від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження №48185088 по виконанню виконавчого листа №2-685/10 втратили чинність.

За таких обставин, заявник ОСОБА_1 вважав, що дані обставини стали підставою для звернення до суду із заявою про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/16510/19 від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами».

В судове засідання з`явився заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , заяву підтримали, просили її задовольнити.

В судове засідання Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень УДВСГТУЮ в Одеській області Щеглова Є.В. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року задоволено клопотання адвоката Шепелі В.С. в інтересах ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглова Є.В. про розгляд справи повідомлялась належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача та адвоката Шепелі В.С. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Як зазначено у частині 1 та пункту 1 частини 2 статті 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Частинами 4 та 5 статті 423 ЦПК України передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

У п. 3 постанови №4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається».

У пп. 4, 7 вказаної постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що «вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Згідно із частиною третьою статті 60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (стаття 179 ЦПК)».

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси 09 грудня 2019 року по справі №523/16510/19 скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року скасовано, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Є.В. залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 19 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

Таким чином, жодна обставина, на яку посилається заявник ОСОБА_1 у своїй заяві, не є нововиявленою обставиною, підстав для скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року не вбачається, тому заява ОСОБА_1 про перегляд рішення від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеглової Євгенії Віталіївни не підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами є необґрунтованою та недоведеною.

Посилання заявника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом безпідставно не враховано, що постановою Верховного суду від 02 грудня 2020 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року скасовано, а тому виконавчий лист №2-685/10 та постанова від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження №48185088 по виконанню виконавчого листа №2-685/10 втратили чинність, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №2-4083/2009 (провадження №61-7146св20) зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

За змістом наведених норм права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичним даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Процедура скасування остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, заява №69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 19 березня 2020 року, апеляційний суд правильно виходив з того, що обставин, на які посилається заявник як на нововиявлені, не є нововиявленими у розумінні вимог статті 423 ЦПК України, оскільки за своїм змістом є новими доказами щодо обставин, які були предметом перевірки судами першої та апеляційної інстанцій.

До того ж у заяві про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 не наведено переконливих аргументів з приводу того, що перешкоджало їй під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, отримати та надати суду належним чином засвідчену копію рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2008 року у справі №3130/2008 року чи відомості про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_4 у 1990 році, а також довести перед судом обґрунтованість своїх доводів щодо недостовірності відомостей зазначених у технічному паспорті від 28 травня 2010 року, наданому ОСОБА_2»

Заявник ОСОБА_1 вважає, що нововиявленою обставиною у даному випадку є постанова Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі №2-685/10 (провадження №61-15324св19), якою на його думку, скасовано заочне рішення Суворовського районного суду від 26 лютого 2010 року.

Проте, постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, в частині стягнення процентів, пені штрафів за недодержання графіка погашення основної заборгованості та в частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені, штрафів, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На теперішній час цивільна справа №2-685/10 в частині позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, пені, штрафів не розглянута Одеським апеляційним судом, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень.

Таким чином, законних підстав для перегляду ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами немає

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, обставин, на які посилається заявник як на нововиявлені, не є нововиявленими у розумінні вимог статті 423 ЦПК України, тому законних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 немає.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з наявності законних підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік