Справа № 643/3855/23
Провадження № 2/643/1593/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Степанюк Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач посилалася на те, що 16 травня 2014 року вони з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкова реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №494. У шлюбі в них з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Зазначила, що шлюбно-сімейні відносини між нею та відповідачем припинені з 05 травня 2023 року, з цього часу вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, мають кожен свій бюджет. Як про це зазначає позивач, винним у розпаді сім`ї є відповідач, який, виявляючи байдужість до сімейних потреб, припинив приділяти увагу їй та дитині. Відповідач став жити своїм життям, в якому місця для неї та їх спільної дитини немає. Більш того, позивачу стало відомо, що відповідач порушив подружню вірність і став підтримувати близькі стосунки з іншою жінкою. Зазначила, що вона неодноразово намагалася зберегти родину заради сина, який дуже переживає через відсутність контактів з батьком, проте відповідач, проявляючи безпідставну агресію по відношенню до неї, влаштовував сварки та скандали, в ході яких не тільки ображав її, а й застосовував насильство. За вказаних обставин, на думку позивача, подальше збереження шлюбу є недоцільним, примирення між нею та відповідачем неможливе, збереження шлюбу протирічить інтересам їх обох. Зазначила, що спір щодо поділу спільного майна подружжя в них відсутній, син після розірвання шлюбу залишиться проживати з нею. Посилалася, що їй самотужки без допомоги з боку відповідача складно створити для сина, який з кожним днем потребує все більше витрат, забезпечити якісні умови життя, навчання та дозвілля. Зазначила, що відповідач є молодою, здоровою та працездатною людиною, який має постійне місце роботи та заробітку, частину якого він може віддавати у вигляді аліментів на утримання власного сина. Їй відомо, що відповідач працює водієм в Центральному парку відпочинку ім. Горького м. Харкова. Крім того зазначила, що їх з відповідачем дитина має захворювання на дискінезію жовчовивідних проток, панктреатопатію, мезаденіт, гіперметропію слабкого ступеня, складний гіперпетропічний астигматизм обох очей. З урахуванням викладеного, враховуючи, що на лікування дитини та забезпечення її якісним харчуванням впродовж невизначеного строку потрібні додаткові кошти, яких у позивача немає, вона просить суд стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача щомісяця, що не протирічить вимогам закону і відповідатиме інтересам дитини. Вбачаючи поведінку відповідача по справі, його вину у розпаді сім`ї, позивач вважає за необхідне просити суд стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.05.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

23 червня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач пред`явлені позивачем вимоги визнає частково. Не заперечує проти розірвання шлюбу, позовні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання сина визнає частково, згоден сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), а не 1/3 частку, як про це просить позивач. Судовий збір просить стягнути з них з позивачкою пропорційно, обґрунтовуючи таку позицію відсутністю досудового врегулювання спору, у стягненні понесених позивачем витрат на правову допомогу просив відмовити, вважаючи її незрозумілою. Розгляд справи просив проводити без його участі.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, про обставини, на які вона посилається в обґрунтування пред`явлених позовних вимог пояснила, як воно викладено у позовній заяві, просила суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час і місце розгляду справи, скористався процесуальним правом на подання відзиву, в якому зазначив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності.

Суд, вислухавши вступне слово позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що 16 травня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №494. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 обрала прізвище чоловіка « ОСОБА_7 ». Вказана обставина знаходить своє підтвердження оригіналом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 09.08.2016 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 6).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 27 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №2321 та що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Судом установлено, що сторони шлюбно-сімейних стосунків не підтримують, проживають окремо.

Відповідно до ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст. 109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Таким чином, зважаючи, на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, проти задоволення яких не заперечує відповідач, підлягають задоволенню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, отриманою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 15 травня 2023 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, а.с. 24).

Обставина того, що малолітній син сторін проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 не оспорюється відповідачем у справі.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 27 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_2 , відповідач у справі, є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 матір`ю дитини (а.с. 7).

У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України.

У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За змістом ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України унормовано, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, як це закріплено вимогами абз. 1 ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з абз. 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як убачається з виписки з медичної картки амбулаторного хворого від 21.09.2021, виданої ТОВ «МЦ Офтальміка» ОСОБА_4 , 2014 року народження, діагностовано гіперметропію слабкого ступеня, складний гіперметропічний астигматизм обох очей. Дитина потребує окуляри для постійного носіння, зорової гімнастики, обмеження часу використання електронних гаджетів (особливо мобільного телефону), щоденних прогулянок в світлий час доби 2-3 години в день, читати, писати, виконувати домашнє завдання сидячи за столом, з настільною лампою (жовте світло), витримуючи дистанцію 40 см, раціонального харчування за віком, вживати продукти, багаті вітамінами А, Е, В6, Омега-3, кальцієм, антиоксидантами (риба і морепродукти, морква, чорниця, смородина, молочні продукти, овочі). Згідно з протоколом ультразвукового комплексного дослідження черевної порожнини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 05 вересня 2019 року йому діагностовано дискенезію жовчовивідних протоків, панкреатопатію, мезаденіт (а.с. 9-14).

Правилами ст. 185 СК України унормовано, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, Їу ї хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, є обов`язком, який відмінний від обов`язку по утриманню дитини (сплати аліментів).

Як повідомила у судовому засіданні позивач, вона не зверталася до суду з вимогою про стягнення з відповідача додаткових витрат на сина, що викликані хворобою дитини.

У свою чергу, відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів щодо наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які б свідчили про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину в матеріалах справи відсутні.

Також суд зауважує, що сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених вимогами законодавства України, не позбавлені звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, як це закріплено положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України).

З огляду на викладене, враховуючи вимоги Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», суд, ураховуючи всі викладені вище обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, стан здоров`я дитини, прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» для дітей віком від 6 до 18 років, який у 2023 році становить 2833,00 гривень, у зв`язку з визнанням відповідачем позову в частині стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі частки його заробітку, суд вважає за необхідне встановити розмір аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме - з 12 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому суд враховує, що такий розмір аліментів в ході судового розгляду повністю визнаний відповідачем.

Що стосується посилань відповідача у відзиві на те, що судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору необхідно стягнути пропорційно з позивача та відповідача, які він обґрунтовує відсутністю досудового врегулювання, суд зазначає про таке.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про розірвання шлюбу в повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу в сумі 1073,60 гривень. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

З приводу посилань відповідача у відзиві на те, що він заперечує проти стягнення з нього на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката, аргументуючи це тим, що позивач цю проблему з ним не обговорювала, самостійно звернулася до адвоката, а тому, на думку відповідача, повинна самостійно нести такі витрати, суд зважає на таке.

Згідно з положеннями ч. 1, п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. ч. 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У пред`явленому позові позивач просила усі судові витрати покласти на відповідача.

Так, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 05 травня 2023 року укладено договір про надання правової допомоги №5 з адвокатом Файзулаєвою М.Х. У розділі Договору 4 містяться відомості про виконану адвокатом роботу: вартість юридичної консультації сторонами погоджено у розмірі 300,00 гривень, вартість складання позовної заяви про стягнення аліментів 1200,00 гривень. Відповідно до Акту узгодження вартості надання правової допомоги від 05 травня 2023 року, сторонами узгоджено вартість складання позовної заяви про стягнення аліментів в розмірі 1200,00 гривень, вартість юридичної консультації в розмірі 300,00 гривень, загальна вартість послуг становить 1500, 00 гривень, зазначено, що послуги адвокатом виконані в повному обсязі, сторони не мають одна до одної претензій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020, прийнятій по справі №904/4507/18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Частинами 5-6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з підстав неспівмірності витрат та не виконав обов`язку доведення неспівмірності витрат.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частинах 4-5 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідачем не надано.

Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таку позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18.

Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від відповідача до суду не надходило.

У свою чергу, небажання відповідача сплачувати на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката через незрозумілість для нього такої правової допомоги, не спростовує висновків суду, наведених вище.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем надано до суду належні докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правову допомогу, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність витрат на правничу допомогу по даній справі в розмірі 1 500,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задовольнити частково.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 травня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №494, - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 залишити без змін « ОСОБА_7 ».

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів у межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за позовними вимогами про розірвання шлюбу у розмірі 1073 гривень 60 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1073 гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м.Харкова протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено і підписано 17 липня 2023 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова