Справа № 336/2707/23
Провадження №2/336/1575/2023
12 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С., представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 виданий 21.01.2015 року Ленінським РВ УМВС України у м. Дніпропетровськ, (згідно з реєстрацією): АДРЕСА_1 ), таким, що втратив право на користування будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 серпня 2013 року Державним реєстратором Бачуриним Олексієм Юрійовичем Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 1/6 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 серпня 2013 року Державним реєстратором Бачуриним Олексієм Юрійовичем Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/6 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 серпня 2013 року Державним реєстратором Бачуриним Олексієм Юрійовичем Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Станом на дату складання цієї позовної заяви власники будинку є незмінними, що підтверджується доданими копіями витягів від 20 серпня 2013 року та копії технічної документації на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Крім ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , у будинку зареєстрований: ОСОБА_3 , хоча він фактично не проживає за цією адресою з моменту його реєстрації, а саме з 2015 року, що підтверджується актом підтвердження фактичного проживання від 19.02.2023 року №10. Головою квартального комітету здійснено посвідчення справжності підписів свідків, які були присутні під час складання вказаного акту та мешкають у будинках поруч із адресою АДРЕСА_1 .
Однак із невідомих причин відповідач до цього часу зареєстрований в житлі позивачці й на неодноразові її вимоги щодо зняття з реєстрації жодним чином не реагує.
Усі ці обставини створюють позивачці, як законному власнику житла, певні незручності, а також, позбавляє її можливості повною мірою використовувати своє право власності, гарантоване їй законодавством України. Зокрема, а саме оформити субсидію чи здійснити розпорядження власним майном.
Добровільно подати заяву про зняття з реєстраційного обліку відповідач відмовляється, тому позивачка вимушена звернутися до суду з вище вказаним позовом.
Відповідачем відзив на позов не надано.
Ухвалою від 29.03.2022 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. ІІ представник - адвокат Сєдов М.В. в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав зазначених у ній та проси суд задовольнити позов.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, був повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, відзив на позов, заяву про розгляд справи без його участі чи заперечення на позов, суду не надав.
27.04.2023 від представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради надійшли пояснення, відповідно до яких не заперечує поти позову, просить суд здійснювати розгляд справи без їхньої участі та прийняти рішення на розсуд суду.
12.04.2023 на адресу суду від третьої особи ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення відповідно до яких просить суд задовольнити позовну заяву. Окрім цього зазначено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
01.05.2023 від третьої особи ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення відповідно до яких просить позов задовольнити. В письмових пояснення зазначено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в буд. АДРЕСА_1 з 2015 року.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.
Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а представник позивачки не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.
Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 серпня 2013 року Державним реєстратором Бачуриним Олексієм Юрійовичем Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 1/6 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).
У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 серпня 2013 року Державним реєстратором Бачуриним Олексієм Юрійовичем Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/6 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11).
У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 серпня 2013 року Державним реєстратором Бачуриним Олексієм Юрійовичем Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 2/3 житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12).
Окрім ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований: ОСОБА_3 .
Згідно акту №10 від 19.02.2023 ОСОБА_3 не проживає за вище вказаною адресою з 2015 року (а.с.20).
В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які пояснили суду, що вони є сусідами позивачки ОСОБА_2 , які ніколи не бачили ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 .
З письмових пояснень позивачки, не спростованих відповідачем, ОСОБА_3 з 2015 року не проживає за адресою своєї реєстрації.
Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає.
Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права.
При цьому, суд врахував, що відповідач ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 , з 2015 року втратив інтерес до вище вказаного житлового будинку, оскільки не проживає у ньому.
Також судом не встановлено відомостей про те, що відповідач цікавиться спірним житлом, або даних про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів.
Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Відповідач більше року не проживає в житловому будинку за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в його утриманні, ремонті, не сплачує вартість нарахованих на нього житлово-комунальних послуг. У спірному будинку відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідача. Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним житловим будинком.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, оскільки позивачкою не заявлена така вимога, судовий збір розподілу не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд
Визнати ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 виданий 21.01.2015 року Ленінським РВ УМВС України у м. Дніпропетровськ, (згідно з реєстрацією): АДРЕСА_1 ), таким, що втратив право на користування будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 14.07.2023.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_2 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 .

Треті особи:

Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, місцезнаходження: вул. Жуковського, буд.36, м. Запоріжжя, 69002.

ОСОБА_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 .

Суддя: Н.С. Звєздова