Дата документу 18.07.2023 Справа № 336/4199/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1240/23 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Є.У.№ 336/4199/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуюча: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, про визначення місця проживання дітей,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 рок

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , вказуючи, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають разом із позивачем. Оскільки між сторонами виникають суперечки з приводу місця проживання дітей, то позивач просить визначити місце проживання обох дітей разом із нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року позов залишено без задоволення.

Судове рішення мотивовано тим, що між сторонами фактично відсутній спір, оскільки відповідач визнав позов, а отже відсутні підстави для визначення місця проживання дітей у судовому порядку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про неможливість визначення місця проживання дітей в судовому порядку. Відповідач, не заперечуючи проти проживання дітей разом із матір`ю, ухиляється від оформлення в нотаріальній конторі відповідного правочину, він надання згоди на їх тимчасовий виїзд за межі України, тощо.

26 червня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про визнання позову. ОСОБА_2 просив апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 .

В засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 і представник органів опіки і піклування не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Просили апеляційний суд розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами фактично не існує спору щодо місця проживання дітей, позивачкою не надано доказів створення належних умови для проживання дітей у житлі, яке їй належить, чи в якому вона має право проживати постійно, у неї відсутнє джерело постійного доходу.

При цьому суд вказав, що письмове звернення ОСОБА_1 до відповідача від 19.08.2022 із пропозицією укласти договір про визначення місця проживання дітей має очевидні ознаки намагання створити штучне уявлення про наявність спору, адже відповідачем не вказувалось в судовому засіданні про наявність суперечок з цього приводу, а доказів фактичного направлення такого звернення немає.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивачки на момент звернення до суду не було порушено та не підлягає захисту в судовому порядку.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не може , оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно суперечить інтересам малолітніх дітей сторін.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону).

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03.03.2017 по 14.08.2018, що підтверджено копіями свідоцтва про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу.

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що надані копії свідоцтв про народження.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані проживаючими у АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22.12.2020.

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка за цією ж адресою, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із довідками ОСОБА_1 працювала перекладачкою з 10.03.2022 по 28.07.2022 та з 14.11.2022 по 23.11.2022 у Республіці Польща.

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 02.11.2022 повідомлено про неможливість складення висновку щодо визначення місця проживання дітей через відсутність спору з цього приводу між батьками (а.с.87,88).

До апеляційної скарги надала копію трудового договору, в якому зазначено, що ОСОБА_1 працевлаштована за строковим контрактом з 15.03.2023 по 15.03.2024 перекладачем англійської мови на ТОВ «Рубікон» у Республіці Польща (а.с.158-169)

Також до апеляційної скарги надані документи згідно яких ОСОБА_1 разом із дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали статус «УКР» на номер « Песель », що означає їх реєстрацію, як тимчасово переміщених осіб до Польщі, їм наданий прихисток (а.с.148-153).

ОСОБА_3 , 2019 р.н. навчається у приватному дитячому садочку «Межинково» в місті Межин з 01.03.2022(а.с.156)

Надані ОСОБА_1 довідки з місця працевлаштування свідчать про наявність постійного стабільного доходу.

Відповідно до частин 1-3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014№ 1207- VIІ, державні органи і органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування, акти обстеження умов проживання сторін, що є необхідним для розгляду даної категорії справ.

Посилання районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 02.11.2022 про неможливість складення висновку щодо визначення місця проживання дітей через відсутність спору з цього приводу між батьками не знімає з органу опіки і піклування обов`язку надання такого висновку за ухвалою суду.

На виконання ухвали апеляційного суду органи опіки і піклування склали акти обстеження житлових умов сторін та надали висновок про порядок вирішення спору.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання батька дітей ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , умови проживання добрі. Житлове приміщення укомплектоване всіма необхідними меблями та побутовою технікою. Для дітей створена окрема ізольована кімната з меблями, іграшками та речами для навчання, розвитку та відпочинку дітей.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання матері дітей ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , умови проживання добрі. В квартирі зроблений сучасний ремонт, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. Для дітей є окремі ліжка, в достатній кількості наявні дитячі речі, одяг та іграшки. Стосунки в сім`їсімейні, добрі, довірливі. Санітарний стан квартири добрий.

За висновком Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 06.07.2023, який був витребуваний ухвалою Запорізького апеляційного суду, комісія визначила недоцільним визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком ОСОБА_2 .

Звернення позивачки ОСОБА_1 до суду, а також неявка ОСОБА_2 до нотаріуса для вирішення питання про визначення місця проживання дітей та оформлення цього документально, вже свідчить про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей.

За таких обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненко Данила Руслановича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , 2021 р.н. та ОСОБА_3 , 2019 р.н. разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 липня 2023 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська