КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9947/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року у складі судді Козлова Р.Ю.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням індексу інфляції та стягнення неустойки (пені), -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість зі сплати аліментних платежів у сумі 115 010 грн; розмір інфляційного збільшення аліментних платежів у сумі 2 840 грн; розмір неустойки (пені) інфляційного збільшення аліментних платежів у сумі 145 700 грн; вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 17 липня 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року у справі №676/5059/18, яке набрало законної сили 25 жовтня 2018 року, укладений між сторонами шлюб розірвано.

21 серпня 2018 року між сторонами було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Цвіляк А.О., зареєстрований у реєстрі за №1050.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2020 року у цивільній справі №676/6674/19 договір про участь сторін у вихованні та утриманні дитини, розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили 30 вересня 2020 року.

Таким чином, обов`язок відповідача виконувати умови договору про участь у вихованні та утриманні дитини був чинним у період з 22 серпня 2018 року по 30 вересня 2020 року, тобто повних 25 календарних місяців. При цьому, відповідно до умов пункту 2 Договору відповідач зобов`язався щомісячно не пізніше 5 числа передавати позивачці грошові кошти на утримання спільної дитини у сумі 20 000 грн, а у випадку знецінення такої суми - сплачувати її із урахуванням відповідного відсотку інфляції.

Відповідно розмір основної суми грошового зобов`язання відповідача по аліментних платежах за договором за весь період його чинності (22.08.2018 - 29.09.2020) становить 500 000 грн (25х20000). Проте станом на 16 березня 2021 року відповідач сплатив лише 384 990грн. З огляду на наведене, розмір заборгованості відповідача по аліментних платежах за договором становить 115 010 грн (500 000 - 384 990).

Пунктом 2 договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 21 серпня 2018 року встановлено обов`язок відповідача сплачувати аліменти з урахуванням того факту, що визначена сума аліментів (20 000 грн) в результаті економічних явищ може знецінитися та в такому разі відповідач зобов`язаний сплачувати аліментні платежі із урахуванням відповідного відсотку інфляції. Згідно із здійсненими розрахунками в результаті знецінення грошових коштів в період з серпня 2018 по вересень 2020 року відповідач зобов`язаний був сплатити позивачу 2 840 грн, а також неустойку (пеню) за порушення умов договору, що становить 145 700 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивачки заборгованість зі сплати аліментів у сумі 115 010 грн, інфляційне збільшення аліментних платежів у сумі 2 840 грн, неустойку (пеню) у сумі 115 010 грн. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає що ним повністю виконувались умови договору про участь в утриманні та вихованні дитини. Не очікуючи настання визначених договором строків оплати він, починаючи з 22 серпня 2018 року сплачував на користь позивачки обумовлені договором грошові кошти, які часто навіть перевищували встановлену договором суму в 20 000 грн на місяць. До введення картину суми платежів в деяких місяцях досягали 50 000 грн, які сплачувалися шляхом перерахування на картковий рахунок. Дана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи роздрукованими виписками по картковому рахунку починаючи з серпня 2018 року.

Однак, з моменту введення в Україні загальнодержавного картину та обмеження роботи закладів торгівлі непродовольчою групою товарів з 13 березня 2020 року був позбавлений можливості заробляти гроші, а відтак і вчасно та в повному обсязі сплачувати гроші на утримання дитини.

Окрім цього, 19 січня 2019 року він передав позивачці готівкою 10 000 доларів США, а 06 серпня 2019 року ще 1 000 євро. Зазначає, що вказаний факт міг бути підтверджений свідком, клопотання про допит якого містилося у відзиві на позов та було подано у встановленому законом процесуальні строки. Однак, суду першої інстанції не здійснював виклик свідка, як і не виносив мотивованого процесуального документа про відмову в задоволенні клопотання про його допит.

Вказані дії вважає грубим порушенням норм процесуального права та права подавати докази і обґрунтовувати свої доводи використовуючи покази свідків.

Зазначає, що 07 липня 2020 року відповідачем було отримано копію виконавчого документа про існування боргу за період з 05 вересня 2018 року по 05 червня 2020 року в сумі 99 000 грн. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.12.2020 у справі № 676/3457/20, виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Позивачка вказує ж на те, що борг існує за незрозумілий період станом на 29 вересня 2020 року в сумі 115 010 грн. Наведені розбіжності пояснює простим бажанням позивачки ввести суд в оману та стягнути з нього додаткові кошти. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не дав жодної оцінки наведеним обставинам та не врахував їх.

Зазначає, що оскільки повністю виконав взяті на себе зобов`язання за договором про участь в утриманні і вихованні дитини, рішення суду першої інстанції є незаконним.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, з огляду на що, колегія вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як убачається з матеріалів справи, 17 липня 2005 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану міста Кам`янець-Подільський Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запит № 429 (а.с. 15).

Від вказаного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Кам`янець-Подільському реєстраційної служби Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області 03 липня 2014 року, номер запису 548 (а.с. 16).

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року у справі №676/5059/18, яке набрало законної сили 25 жовтня 2018 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 23).

21 серпня 2018 року між сторонами було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Цвіляк А.О., зареєстрований в реєстрі за № 1050 (а.с. 17-18).

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2020 року у цивільній справі № 676/6674/19, залишеним без змін постановою апеляційної інстанції від 30 вересня 2020 року договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 21 серпня 2018 року розірвано (а.с. 26-32).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 21.08.2018 станом на 29.09.2020 заборгованість по сплаті аліментів становить 115 010 грн (а.с. 33-34).

Долучено позивачкою й розрахунки станом на 23.03.2021 інфляційного збільшення аліментів в розмірі 2 840 грн та пені в сумі 145 700 грн (а.с. 35-36).

Задовольняючи вимоги позивачки та стягуючи з відповідача суму заборгованості за аліментами в розмірі 115 010 грн та інфляційного збільшення в сумі 2 840 грн, районний суд виходив з підстав їх обґрунтованості.

З такими висновками колегія суддів погоджується в повній мірі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

За змістом ч. 1 та ч. 4 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно із статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ними цілей. Проте у ході виконання договору можуть виявитися обставини, які хоча і не були враховані сторонами при укладенні договору, але можуть істотно впливати на інтереси однієї чи обох сторін. Саме на ці випадки розраховані правила статті 652 ЦК України, які допускають можливість зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторони підписавши договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 21 серпня 2018 року, погодили його умови.

Так, згідно пункту 2 договору відповідач зобов`язався щомісячно не пізніше 5 (п`ятого) числа передавати позивачу грошові кошти на утримання спільної дитини у сумі 20 000 (двадцять) тисяч гривень, а у випадку знецінення такої суми - сплачувати її із урахуванням відповідного відсотку інфляції.

Встановлено, що договір укладений між сторонами у справі рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2020 року у цивільній справі № 676/6674/19, яке залишено без змін постановою апеляційної інстанції від 30 вересня 2020 року розірвано та в цей же день набрало законної сили.

Убачається, що розмір основної суми грошового зобов`язання відповідача по аліментних платежах за договором за весь період його чинності (22 серпня 2018 року - 29 вересня 2020) становить 500 000 грн (25 * 20 000).

Між тим, станом на 16 березня 2021 року відповідач сплатив на користь позивачки 384 990 грн, а тому розмір заборгованості по аліментних платежах за договором становить 115 010 грн (500 000 - 384 990).

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 за певні періоди сплачувалися аліментні платежі у більших сумах, ніж передбачено умовами договору не заслуговують на увагу, остільки згідно даних складеного ОСОБА_2 розрахунку заборгованості та інформації, яка міститься у виписці з карткового рахунку , відкритого у АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 , видно, що під час визначення заборгованості позивачкою було враховано усі платежі, здійснені боржником за весь період дії договору й шляхом віднімання загальної суми обов`язкових платежів за цей період, убачається недоплата становить 115 010 грн.

Враховуючи, що між сторонами була домовленість, у відповідності до якої відповідач мав сплачувати фіксовану суму на утримання спільної дитини в розмірі 20 000 грн на місяць, яку останній в повній мірі не виконав, з огляду на що районним судом обґрунтовано стягнуто заборгованість у сумі 115 010 грн та інфляційне збільшення аліментних платежів у сумі 2 840 грн, яке було погоджено п. 2 договору від 21.08.2018.

Так, за 25 місяців дії договору загальна сума аліментних платежів складає 500000грн. (20000* 25=500000). Згідно даних виписки з карткового рахунку за період з 21.08.2018 по 29.09.2020 ОСОБА_1 перераховано на відкритий у банку на імя позивачки розрахунковий рахунок грошові кошти на загальну суму 384 990 грн (а.с.19,20,33,3481-84).

Отже, заборгованість по сплаті аліментів районним судом правомірно визначена у сумі 115010 грн (500 000-384 990=115 010).

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом під час вирішення спору не вирішено подане ним клопотання про виклик у судове засідання для допиту у якості свідка особу, яка була присутня під час передачі відповідачем позивачці у 2019році 10 000 дол. США й ці кошти підлягали до зарахування у рахунок майбутніх платежів, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до справи, клопотання про допит свідка, мешканця м.Хмельницького заявлено у відзиві на позовну заяву й згідно даних протоколу судового засідання не вирішувалося судом під час розгляду справи, що указує про допущене судом порушення положень процесуального права. Між тим, указане порушення не є істотним й на суть прийнятого рішення не впливає.

При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що під час апеляційного провадження ОСОБА_1 , приймаючи участь у судовому засіданні, незважаючи на відповідні роз`яснення суду, під час судового розгляду справи будь-яких клопотань, в тому числі й щодо допиту особи у якості свідка, не заявляв.

Також колегією суддів враховуються й пояснення відповідача про те, що кошти, в сумі 10 000 дол. США ним були надані позивачці на її прохання, остільки саме зазначеної суми грошей їй не вистачало для придбання нерухомого майна - квартири. Необхідні кошти він дав та указана сума повинна була бути позивачкою зарахована у рахунок майбутніх платежів.

Між тим, колегія суддів враховує ту обставину, що за змістом пояснень представника у суді, ОСОБА_2 заперечувала проти отримання від позивача грошових коштів за рахунок майбутніх аліментних платежів.

Погоджується колегія суддів й з висновком районного суду щодо стягнення пені у відповідності до ч. 1 ст. 196 СК України в розмірі 115 010, що не перевищує 100 % заборгованості, з огляду на наступне.

Так, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: "правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)".

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;

учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;

невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;

стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;

розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;

при застосуванні формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць.

Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

У справі, що переглядається, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів станом на 23.03.2021 складає 145 700 грн.

Сукупний розмір заборгованості відповідача по аліментам, на який було нараховано пеню за прострочення їх сплати за вказаний період, становить 115 010 грн, а тому розмір пені не повинен перевищувати цієї суми, що було враховано судом першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 липня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: