Дата документу 20.12.2023 Справа № 337/3343/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3343/22 Головуючий в 1-й інстанції: Котляр А.М.
Провадження № 22-ц/807/2393/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Степанової Наталії Гарріївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чернявський Владислав Вікторович, про визнання спільно нажитим майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, предмет та підстави якого змінював в ході підготовчого провадження. Позивач остаточно визначив предмет спору та позовні вимоги у позовній заяві від 13.02.2023 року.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 04.05.2019 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 . До реєстрації шлюбу, починаючи з 2016 року дочка перебувала у фактичних шлюбних відносинах зі ОСОБА_1 . Між дочкою та ОСОБА_1 склались відносини, що притаманні подружжю. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно проживали в квартирі АДРЕСА_1 , разом проводили дозвілля, мали спільні права та обов`язки, спільний побут та відпочинок. ОСОБА_3 отримувала більший дохід, ніж ОСОБА_1 , тому матеріально утримувала сім`ю. За час спільного проживання подружжя накопичило кошти на придбання автомобілю KIA Sportage, 2019 року випуску. Факт спільного проживання підтверджують фотознімки з відпочинку, під час спільного готування вдома, святкування весілля.

Крім того, до шлюбу зі ОСОБА_1 дочка придбала банківські метали мірні золоті злитки загальною вартістю 391 588,45 грн. Мала збереження у вигляді грошових коштів в сумі 9 000 доларів США. Це майно входить до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 . Проте, ОСОБА_1 привласнив собі золоті вироби та грошові кошти.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 60, 63, 65, 70, 74 СК України, ст. 368 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без фактичної реєстрації шлюбу у період часу з січня 2016 року по 04 травня 2019 року;

- визнати автомобіль «Kia Sportage», 2019 року випуску, спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину автомобіля «Кіа Sportage», 2019 року випуску;

- визнати банківський метал (золото), належне ОСОБА_3 , та придбане нею за банківськими квитанціями про здійснення валютно-обмінних операцій з купівлі-продажу банківського металу від 06.07.2004 р., 08.02.2005 р. та 05.02.2008 р., яке знаходиться у відповідача, майном, що підлягає спадкуванню;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини банківського металу (золота), придбаного ОСОБА_3 за банківськими квитанціями про здійснення валютно-обмінних операцій з купівлі-продажу банківського металу від 06 липня 2004 р., 08.02.2005 р. та 05.02.2008 р., та стягнути зі ОСОБА_1 на користь позивача золото в кількості 2,146 тройських унцій;

- визнати грошові кошти в сумі 9 000 доларів США (329 117,40 грн.), належні ОСОБА_3 та нажиті нею до шлюбу зі ОСОБА_1 , які знаходиться у відповідача, майном, що підлягає спадкуванню;

- стягнути зі ОСОБА_1 на користь позивача 6 000 доларів США;

- стягнути зі ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано автомобіль «Kia Sportage», 2019 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992 гривні 40 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині визнання автомобіля «Kia Sportage», 2019 року випуску, номери державної реєстрації НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка підписана його представником адвокатом Степановою Н.Г., в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині визнання автомобіля «Kia Sportage», 2019 року випуску, номери державної реєстрації НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя скасувати, ухвалите нове рішення, яким позов ОСОБА_2 в цій частині залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позов ОСОБА_2 про визнання спірного автомобіля спільно нажитим майном подружжя було заявлено, виходячи з того, що, на думку позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримували подружні стосунки з січня 2016 року по день укладання ними шлюбу 04.05.2019 року, тому придбали спірний автомобіль за спільні гроші. При цьому правими підставами позову в цій частині були положення ст. 74 СК України.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив у рішенні, що належних та достатніх доказів проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у вказаний в позові період позивачем не надано, тому у задоволенні цих позовних вимог відмовив.

При цьому, суд помилково визнав спірний автомобіль спільним майном подружжя тільки тому, що автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_1 07.05.2019 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 (шлюб був укладений 04.05.2019 року), що свідчить провихід суду за межі підстав позовних вимог, заявлених ОСОБА_2 , чим порушив принцип диспозитивності та вказану вище норму процесуального законодавства.

Мотивує свої доводи і тим, що суд першої інстанції не навів жодного доказу того, на підставі чого він прийшов до висновку, що внесені ОСОБА_5 за спірний автомобіль кошти є спільними із ОСОБА_3 , тому застосував ст. 60 СК України не правильно.

Вважає, суд першої інстанції дав помилкову оцінку і іншим нормам матеріального права, які застосував неправильно. А саме, суд не погодився із доводами відповідача та його представника в частині того, що право власності на автомобіль виникло у нього з 26.04.2019 року на підставі положень ст. 334 ЦК України, за якою право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна.

Крім того, суд першої інстанції помилково послався на ст. 210 ЦК України та ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин та змінити зміст ст. 334 ЦК України. Державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією права власності на транспортний засіб і не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб.

Звертає увагу, що суд помилково застосував до вирішення справи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 683/2694/16-ц.

Зазначає, що спірний автомобіль належить ОСОБА_1 з 26.04.2019 року, і тому визнаний судом спільним майном подружжя помилково.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржують.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Середи А.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, вважає, що судом правильно застосовані норми чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин щодо державної реєстрації транспортних засобів та набуття права власності на рухоме майно.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що рішення суду оскаржується в частині визнання автомобіля «Kia Sportage» спільною сумісною власністю подружжя. В решті вимог за позовом рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про визнання автомобіля «Kia Sportage» спільною сумісною власністю подружжя.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд виходив із того, що після підписання акту приймання-передачі 26.04.2019 року спірний автомобіль «Kia Sportage» у власність ОСОБА_1 не перейшов, тому автомобіль є спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки право власності на автомобіль було набуте під час шлюбу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу автомобіля «Kia Sportage», 2019 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , на умовах 100% передоплати з ТОВ «Техноцентр «Навігатор», за яким здійснив 100% передоплату автомобіля. Ціна автомобіля склала 555 496 грн.

Відповідно п. 2.5 вказаного договору ризики випадкової втрати й ушкодження автомобіля та право розпоряджатися і використовувати автомобіль переходять від продавця до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі автомобіля.

Пунктом 3.2.2 договору передбачено, що після отримання покупцем автомобіля у продавця згідно умов цього договору, покупець повинен провести державну реєстрацію автомобіля в уповноважених державних органах у порядку та в строки, визначені чинним законодавством України.

Вартість автомобілю була сплачена ОСОБА_1 трьома платежами, так, відповідач сплатив 01.03.2019 року - 55 000 грн.; 24.04.2019 року - 270 000 грн.; 25.04.2019 року - 223 504 грн.

26 квітня 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Техноцентр «Навігатор» склали акт передачі-прийняття автомобіля, за яким автомобіль був переданий ОСОБА_1

04 травня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

07 травня 2019 року автомобіль «Kia Sportage», 2019 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , був зареєстрований за ОСОБА_1 , та отримав реєстраційний номер НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа №104 за 2022 рік. Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся її чоловік - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_2 . Матір померлої - ОСОБА_6 від прийняття спадщини відмовилась.

ОСОБА_1 протягом 2016-2018 років працював на АТ «ЗФЗ» та ТОВ «ЗФЗ», а починаючи з 2019 року отримував допомогу по безробіттю.

ОСОБА_3 протягом 2016-2019 років була працевлаштована та отримувала дохід від ПП «Автостоянка», ТОВ «Торгівельний будинок «Антарес».

Згідно відповіді ТСЦ МВС №2341 за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль ЗАЗ-DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з 15.09.2016 по 23.11.2016 року.

За ОСОБА_3 зареєстрований автомобіль CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

За частиною другою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законними межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними (Рішення КС України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021).

Відповідно до приписів статті 328 ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини. Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 319 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993, та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників та належних користувачів ведеться Єдиний державний реєстр транспортних засобів, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Закупівля за державні кошти бланків реєстраційних документів та номерних знаків для транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог законодавства тими органами, на які покладений обов`язок щодо їх реєстрації.

Згідно з пунктом 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року (далі - Порядок) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Так, пунктом 8 Порядку визначено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, зокрема, є оформлені в установленому порядку договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою.

Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правовий аналіз вказаних норм права свідчить про те, що правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір купівлі-продажу транспортного засобу.

Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.

Наслідком порушення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, є покладення та порушників відповідальності, встановленої законом (пункт 5), а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 13 лютого 2018 року у справі № 910/11266/17 (Касаційний господарський суд), від 04 вересня 2019 року у справі № 761/24050/17 (Касаційний цивільний суд), від 16 грудня 2020 року у справі № 278/3640/18 (Касаційний цивільний суд), від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 (Велика Палата Верховного Суду).

Отже, як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.

Надавши оцінку договору купівлі-продажу автомобіля від 19 квітня 2019 року з урахування вищевказаних висновків та норм права, колегія суддів зазначає, що вказаним договором не передбачено особливостей переходу права власності на рухоме майно шляхом вчинення певних дій, тому воно перейшло з моменту передання транспортного засобу, тобто з 26.04.2019 року.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України.

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.

Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оскільки автомобіль набутий ОСОБА_1 до шлюбу з ОСОБА_3 , він є його особистою приватною власністю, та не може бути визнаний спільною сумісною власністю дружини та чоловіка на підставі статті 60 СК України.

Правовими підставами позову ОСОБА_2 зазначав положення ст. 74 СК України. Оскаржуваним рішенням було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_2 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період часу з січня 2016 року по 04 травня 2019 року. Рішення суду ОСОБА_2 не оскаржив. Таким чином, відсутні підстави для визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності в розумінні статті 74 СК України.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням наведених мотивів колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в оскарженій частиніскасувати та прийняти у цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Степанової Наталії Гарріївни задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у цій справі в частині визнання автомобіля «KIA Sportage», 2019 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасувати та прийняти у цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду у цій справи залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 січня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко