Номер провадження: 22-ц/813/421/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна, про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки недійсними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.В. 13 лютого 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалався на те, що 11 червня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» (яке надалі було перейменовано в ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов`язався надати позивачеві кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 222 260 швейцарських франків, що еквівалентно дорівнювало 909 444,13 грн. згідно курсу НБУ станом на день укладення договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 , зі встановленим строком повернення по 11 червня 2028 року (т.1 а.с. 2-7, 112-128).

Позивач вважав, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не містив умов і попереджень щодо абсолютного значення подорожчання кредиту. Договір не містив відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту і умов, які закріплені п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року за реєстраційним №168, як і не зазначено відомостей про реальну процентну ставку. Відповідно до умов договору, кредитні кошти повинні були бути зараховані на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , однак відповідно до меморіального ордеру були зараховані на рахунок № НОМЕР_2 , який не вказаний в договорі, у зв`язку з чим, на думку ОСОБА_1 , взагалі невідомо кому та для яких цілей були видані кредитні кошти за укладеним з ним договором. Також позивач зазначав, що банком у порушення вимог договору здійснювалось зарахування кредиторської заборгованості на рахунок № НОМЕР_3 , а не на рахунок № НОМЕР_4 , як те передбачено договором.

Відповідачем під час укладення з позивачем кредитного договору було введено ОСОБА_1 в оману щодо видачі кредиту в іноземній валюті, оскільки останній вважав, що приймає кредит у доларах США, а не в швейцарських франках, так як для придбання квартири, яка є іпотечним майном, позивачу були потрібну грошові кошти в сумі 170 000 доларів США, а не швейцарські франки.

Щодо проведеної конвертації кредиту з швейцарських франків в долари США ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до довідки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_2 , швейцарські франки в сумі кредиту 222 260, з метою видачі в валюті, були нібито продані відповідачем на МВБУ, згідно з заявкою № 1 від 11 червня 2007 року.

Однак, у дійсності такий продаж відповідачем не здійснювався, що підтверджується листом НБУ за №40-0004/8421 від 01 лютого 2016 року.

Також ОСОБА_1 зазначав, що відповідачем було зазначено несправедливе співвідношення між валютою швейцарські франки та доларами США.

У зв`язку із викладеним позивач вважав, що його волевиявлення під час підписання спірного договору не відповідало реальній волі, оскільки звертаючись до відповідача, ОСОБА_1 вважав, що отримує кредит у доларах США у розмірі, необхідному для придбання іпотечного майна, з виплатою відсотків за ставкою 8,99% річних.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 4 а.с. 118-126).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 4 а.с. 131-140).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що АТ «УкрСиббанк» вдався до нечесної підприємницької діяльності та ввів позивача в оману стосовно валюти кредиту та порядку його надання. Відповідачем було вчинено фіктивні дії щодо надання кредиту у валюті, оскільки кредит в гривні мав бути отриманий позичальником від продажу валюти, тобто гривня - це похідна валюта кредитного договору, але по факту, як виявилося пізніше, гривня - це основна валюта кредитного договору, тому що продаж швейцарських франків за оспорюваним договором на Міжбанківському валютному ринку України не здійснювався.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та посилається на те, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме у швейцарських франках, а не у гривні, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не звертався до Банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , адвоката Попової О.А., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (який надалі було перейменовано в ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 222260 швейцарських франків 00 центів, що дорівнює еквіваленту 909 444 гривні 13 копійок, за курсом НБУ станом на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, зі сплатою відсотків в сумі 8,99% річних, зі встановленим строком повернення кредитних коштів по 11 червня 2028 року.

Згідно п.1.4 кредитного договору, кредит надавався позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Згідно умов договору, кредит був наданий шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п.1.5 договору).

Пунктом 3.5.1 договору передбачено, що позичальник зобов`язався використовувати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а саме на рахунок № НОМЕР_4 в АКІБ «УкрСиббанк».

Сторони в п.7.1 договору погодили, що при порушенні позичальником термінів виконання будь-якого зі своїх зобов`язань за цим договором, зокрема, щодо повернення суми кредиту, та/або сплати плати за кредит та/або суми штрафних санкцій (неустойки) та/або виконання інших грошових зобов`язань позичальника, нарахованих банком за цим договором, позичальник доручає банку, починаючи з дати прострочення виконання будь-якого із таких зобов`язань, здійснювати на користь банку договірне списання коштів позичальника в наступному порядку, а саме - списувати кошти з поточного рахунку позичальника в національній та/або іноземній валюті № НОМЕР_2 , відкритого в АКІБ «УкрСиббанк».

Також позивач та відповідач підписали додаток № 1 до Кредитного договору, у якому відображений графік погашення кредиту із трьома позиціями: перша - це порядковий номер, друга, - дату погашення (місяць, число, рік) та третя, - сума щомісячного платежу.

Надалі, на виконання умов кредитного договору №0 від 11 червня 2007 року, відповідно до меморіального ордеру № від 11 червня 2007 року, з рахунку АТ «УкрСиббанк» були перераховані кошти в сумі 222 260,00 швейцарських франків, що еквівалентно 909 444,13 гривень, на рахунок № НОМЕР_2 (а.с.129, І том).

11 червня 2007 року ОСОБА_1 надав до АКІБ «УкрСиббанк» заяву про продаж іноземної валюти або банківських металів за №1 від 11 червня 2007 року, в якій клієнт - ОСОБА_1 доручив банку - АКІБ «УкрСиббанк» будь-яким зручним засобом, у тому числі зі здійсненням конвертаційних операцій, продати кошти в іноземній валюті або банківських металів, від свого імені: а саме 222 260 швейцарських франків, які доручає банку списати з рахунку в іноземній валюті за № НОМЕР_2 , та перерахувати в гривневому еквіваленті на рахунок № НОМЕР_2 .

Зазначена заявка підписана ОСОБА_1 , і вказаний факт не оскаржується апелянтом (а.с.166, І том).

Згідно меморіального ордеру за №5 від 11 червня 2007 року, на виконання вказаної заяви №1 від 11.06.2007 року, Банком було здійснено продаж (конвертацію) 222 260 швейцарських франків з рахунку № НОМЕР_2 в національну валюту в сумі 909 444,13 гривень, за заявою ОСОБА_1 (т.1 а.с.165).

Дані обставини щодо продажу іноземної валюти у розмірі 222 260 швейцарських франків з рахунку № НОМЕР_2 в національну валюту в сумі 909 444,13 гривень, які були зараховані на рахунок ОСОБА_1 , та отримані останнім за кредитним договором №0 від 11 червня 2007 року, підтверджується випискою по рахунку за кредитним договором №0 від 11 червня 2007 року (а.с.175-215, ІІ том).

У той же день - 11 червня 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №0 від 11 червня 2007 року та за кредитним договором №0 від 11 червня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрований в реєстрі за №2515, та зареєстровано відповідну заборону відчуження за №2516.

За умовами договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої становила 1 104 312 гривень, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрованого в реєстрі за №2512.

26 листопада 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року, за умовами якої сторонами внесено зміни до п.1.1., п.п.1.3.4 Договору щодо строку сплати процентів, відповідно до якого строк сплати процентів встановлено з 01 по 25 число включно кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані Банком такі проценти. Викладено додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року в новій редакції.

З довідки АТ «УкрСиббанк» від 12 серпня 2015 року за вих. №61/2/8-0/368 вбачається, що у ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 11 червня 2007 року була наявна кредитна заборгованість в сумі 146 290,91 швейцарських франків.

У зв`язку із викладеним, 05 серпня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором (цивільна справа № 520/10884/15-ц).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року було зупинено провадження у цивільній справі за № 520/10884/15-ц за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором до вирішення Київським районним судом м. Одеси та набрання законної сили рішенням даній у цивільній справі за № 520/17017/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки недійсними.

І лише після звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, останній звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним кредитного договору, вважаючи його таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

Колегія суддів зазначає, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової невизначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів. боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Таким чином, факт звернення у грудні 2015 року ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки недійсними після звернення у серпні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, свідчить про неналежний спосіб захисту, обраний позивачем у даній справі, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про недійсність договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, то колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України)

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Встановивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, ОСОБА_1 на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов, не відкликав своєї згоди на укладення кредитного договору, протягом тривалого часу не звертався до банку з приводу невиконання умов кредитного договору, натомість уклав із банком додаткову угоду, в якій погодив зміну строку сплати процентів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору.

Крім того, при огляді спірного кредитного договору №0 від 11 червня 2007 року судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що договір містить наступні умови:

- мету надання кредиту - споживчі цілі (п.1.5);

- форми його забезпечення - договір іпотеки (п. 2.1);

- розмір процентів за користування кредитом: 8,99% річних (п. 1.3.1);

- суму кредиту - 222 260 швейцарських франків (п. 1.1);

- строк, на який надається кредит - до 11 червня 2028 року (п. 1.2.1);

- детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійної винагороди за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 18 188,88 грн., інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги ( п.1.3.5, п.3.5.4 та додаток 1 до договору - графік погашення кредиту);

- можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п.3.2.2, розділ 6 договорів);

- сукупна вартість кредиту за договором, визначена у Додатку № 1, який є невід`ємною його частиною;

- порядок нарахування відсотків за користування кредитом, який здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» (п.1.3.3.);

Пунктом 1.1 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що позичальник, укладаючи договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору.

Як вже вказувалось вище, оскаржуваний кредитний договір був підписаний особисто ОСОБА_1 , а відтак, останній погодився з такими умовами договору та підписав його.

Згідно п.7.12 кредитного договору, позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов`язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, всі істотні умови, передбачені статтею 1054 ЦК України та статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, містяться в кредитному договорі, з яким ОСОБА_1 погодився, підписавши такий договір.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» були виконані кредитором у повному обсязі до укладення Кредитного договору та позивачу була надана уся визначена законом інформація.

Щодо обізнаності позивача про валюту кредиту, то матеріалами справи встановлено, що згідно меморіального ордеру № від 11 червня 2007 року, на виконання умов кредитного договору №0 від 11 червня 2007 року, з рахунку АТ «УкрСиббанк» були перераховані кошти в сумі 222 260 швейцарських франків, що становило еквівалент 909 444,13 гривень, - на рахунок № НОМЕР_2 (а.с.129, І том).

11 червня 2007 року ОСОБА_1 надав до АКІБ «УкрСиббанк» заяву про продаж іноземної валюти або банківських металів за №1 від 11 червня 2007 року, згідно якої позивач доручив банку будь-яким зручним засобом, у тому числі і зі здійсненням конвертаційних операцій, продати кошти в іноземній валюті або банківських металів, від свого імені у розмірі 222 260 швейцарських франків, які доручає банку списати з рахунку в іноземній валюті за № НОМЕР_2 , та перерахувати в гривневому еквіваленті на рахунок № НОМЕР_2 .

Згідно меморіального ордеру за №5 від 11 червня 2007 року, на виконання вказаної заяви №1 від 11 червня 2007 року, Банком було здійснено продаж 222 260 швейцарських франків з рахунку № НОМЕР_2 в національну валюту у розмірі 909 444,13 гривень, за заявою ОСОБА_1 (а.с.165).

Дані обставини щодо продажу іноземної валюти підтверджуються випискою по рахунку за кредитним договором №0 від 11 червня 2007 року. (а.с.175-215, ІІ том).

У зв`язку із викладеним, безпідставними є доводи ОСОБА_1 про неотримання коштів у валюті швейцарських франках, а у національній валюті України - гривні, оскільки така конвертація валюти була здійснена на підставі заяви позивача за №1 від 11 червня 2007 року, яка була останнім особисто підписана та дані факти не спростовані ОСОБА_1 при розгляді справи.

Крім того, позивач у судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував, що підпис на заяві №1 від 11 червня 2007 року про продаж іноземної валюти або банківських металів саме його, та підтвердив, що отримував кредит у національній валюті, тобто після здійснення продажу банком іноземної валюти за замовленням позивача.

Щодо доводів ОСОБА_1 про зарахування кредитних коштів на рахунок № НОМЕР_2 , який є відмінним від рахунку № НОМЕР_1 , на який повинні були бути зараховані кредитні кошти за спірним договором, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про їх безпідставність, з огляду на наступне.

Згідно п.1.5 кредитного договору, банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Одночасно, згідно меморіального ордеру № від 11 червня 2007 року, на виконання умов кредитного договору №0 від 11 червня 2007 року, АТ «УкрСиббанк» були перераховані кошти в сумі 222 260 швейцарських франків, що становило еквівалент 909 444,13 гривень, на рахунок № НОМЕР_2 .

При цьому рахунок № НОМЕР_2 належить позивачу по справі, та був відкритий на ім`я ОСОБА_1 для зарахування коштів у гривні та доларах США, на підставі договору №262 банківського рахунку (поточного рахунку) від 22 вересня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (а.с.3-7, ІІ том).

Крім того, в день укладення спірного кредитного договору, а саме 11 червня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до договору банківського рахунку №262 від 22 вересня 2006 року, за умовами якої ОСОБА_1 доручив банку здійснювати списання грошових коштів з рахунку № НОМЕР_2 на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року (а.с.8, ІІ том).

Зазначений рахунок також був вказаний у кредитному договорі в пункті 7.1. як рахунок позивача, з якого банк вправі списувати кредитні кошти.

У заяві №1 від 11 червня 2007 року про продаж іноземної валюти або банківських металів, яка підписана особисто позивачем, ОСОБА_1 зазначено, що після продажу іноземної валюти, грошові кошти в національній валюті України гривні, він просить зарахувати саме на рахунок № НОМЕР_2 .

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивача про те, що банком були зараховані кредитні кошти не на рахунок, зазначений у кредитному договорі №9600, а на рахунок № НОМЕР_2 , який в свою чергу відкритий на ім`я ОСОБА_1 і останній у заяві на продаж іноземної валюти, особисто просив банк здійснити подальше перерахування кредитних коштів у національній валюті України - гривні, саме на цей рахунок, - жодним чином не спростовує факт того, що Банком було належним чином видано позивачеві кредитній кошти на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року, а позивачем такі кошти отримані, у зв`язку із чим у останнього виник обов`язок з їх повернення.

Крім того, розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

З наданого до суду розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 після укладення вказаного кредитного договору тривалий час, а саме на протязі семи років, виконував свої зобов`язання за ним та вносив кошти на погашення заборгованості.

Усі нарахування, зазначені у розрахунку заборгованості, є прозорими, простими для сприйняття та такими, що не потребують будь-яких спеціальних знань для їх вивчення та аналізу.

ОСОБА_1 вказаний розрахунок жодним чином не спростовано.

Також з матеріалів справи вбачається, що у серпні 2015 року ОСОБА_1 звертався до АКІБ «УкрСиббанк» із заявою про проведення реструктуризації заборгованості по кредитному договору №0 від 11 червня 2007 року, що додатково свідчить про те, що позивач був обізнаний про сплачені ним суми та наявну заборгованість за договором.

Судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що він протягом такого значного проміжку часу, а саме до 2015 року, в тому числі у пікові періоди коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної, звертався до відповідача з заявами, чи документами іншого характеру, у яких порушував би питання про незрозумілість чи несправедливість кредитного договору, або невідповідність його умов його внутрішній волі.

Матеріали справи не містять також даних про звернення позивача у період з 2007 до 2015 р.р. до ПАТ «УкрСиббанк» щодо отримання додаткової інформації, роз`яснення кредитних договорів, чи окремих його пунктів, він ОСОБА_1 не скористався правом на відкликання згоди на укладення договорів про надання споживчого кредиту згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» через ненадання йому повної необхідної інформації щодо умов кредитування.

На підставі викладеного вбачається, що виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод до нього, позичальник фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні угоди.

Щодо тверджень позивача про неможливість визначити суму відсотків, які підлягають до сплати кожного місяця, то їх суд вірно вважав необґрунтованими та такими, що спростовуються умовами кредитного договору, а саме - пунктом 1.3. та розділом 5, яким закріплено порядок зміни процентної ставки.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач не виходив на міжбанківські торги з питанням про продаж 222260 швейцарських франків у день укладення кредитного договору, то судом зазначено наступне.

Згідно зі ст.6 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у редакції, яка діяла станом на день укладення спірного договору, торгівля іноземною валютою на території України резидентами і нерезидентами - юридичними особами здійснюється через уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, виключно на міжбанківському валютному ринку України. Структура міжбанківського валютного ринку, а також порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку визначаються Національним банком України

Згідно Постанови Національного Банку України від 03 вересня 2007 року за №314 «Про затвердження змін до Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного Банку України в умовах особистого періоду», в редакції, яка діяла станом на час укладення спірного договору, звіт за формою 520 подається в разі здійснення протягом звітного періоду операцій з купівлі-продажу безготівкової іноземної валюти за безготівкову та готівкову національну валюту. Операції з купівлі-продажу іноземної валюти за гривні, проведені уповноваженими банками на міжбанківському валютному ринку за дорученням та за рахунок коштів клієнтів, у тому числі і такі, що здійснюються в межах одного банку, у зазначеному звіті відображаються банками з боку клієнтів. Операції з купівлі-продажу іноземної валюти за гривні, що здійснюються головною установою уповноваженого банку за заявками та дорученнями власних філій та клієнтів філій, відображаються лише у звіті філій відповідно до виконаних заявок клієнтів.

Згідно постанови Національного Банку України від 19 березня 2003 року за №124 «Про затвердження Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України (частина II), звіт за формою подається в разі здійснення протягом операційного дня операцій з купівлі-продажу безготівкової іноземної валюти за безготівкову та готівкову національну валюту. Операції з купівлі-продажу іноземної валюти за гривні, проведені уповноваженими банками на міжбанківському валютному ринку за дорученням та за рахунок коштів клієнтів, у тому числі і такі, що здійснюються в межах одного банку, у зазначеному звіті відображаються банками з боку клієнтів.

Листом Національного Банку України №18-0006/21936 від 23 березня 2017 року підтверджено, що 11 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» було надано до Національного Банку України статистичну звітність №520 «Інформація про курс та обсяги операцій з іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України», відповідно до якої Банком було здійснено продаж 2069,6 (зі значенням в тисячах) швейцарських франках, тобто 2 мільйони 69 тисяч швейцарських франках.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на нездійснення банком продажу 222 260 швейцарських франків на міжбанківському валютному ринку України є необґрунтованими та безпідставними.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при укладенні кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних умов кредитного договору.

Крім того, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

На підставі вищевказаного, суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року.

Колегія суддів також приймає до уваги суперечливу поведінку позичальника, який підписав спірний кредитний договір без будь-яких зауважень та доповнень, отримав грошові кошти, які витратив на придбання нерухомого майна, тривалий час виконував його умови, що свідчить про його згоду із ними, більш того узгоджував з кредитором порядок сплати процентів, а подав позов щодо недійсності правочину, зокрема з підстав введення позивача в оману щодо видачі кредиту в іноземній валюті, лише після виникнення заборгованості за оспорюваним договором та після звернення Банка до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 такої заборгованості.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17).

Що стосується заяви представника Банка про застосування строків позовної давності, то вона обґрунтовано не прийнята судом першої інстанції до уваги, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Оскільки вимоги позивача про: визнання договору іпотеки від 11 червня 2007 року недійсним; зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» прийняти від ОСОБА_1 909 444 гривні 13 копійок; стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» сплачені 4 684 328 гривні, що становить 197 184 франка 05 рапенів; стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» подвійної суми збитків у розмірі 9 368 656 гривень; зобов`язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. виключити з реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, внесений за наслідком укладеного договору іпотеки від 11 червня 2007 року, - є похідними від вимоги позивача визнання кредитного договору недійсними, у задоволення якої судом відмовлено, то суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні решти вказаних позовних вимог.

Що стосується висновку судово-економічної експертизи №26-03-2021 від 26 березня 2021 року, наданого ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, за результатами проведення вказаної судово-економічної експертизи судовим експертом Скрипник М.І. було надано наступний висновок: в межах наданих на дослідження документів (первинних документів та документів бухгалтерського обліку АТ «УкрСиббанк») не встановлено документальних підтверджень надання Банком на користь ОСОБА_1 кредиту в сумі 222 260 швейцарських франків, відповідно до п.п.1.1., 1.5. договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 червня 2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно ст. ст. 7, 8 Закону України «Про судову експертизу» та з метою забезпечення єдиного підходу при проведенні судових експертиз і підвищення якості судових експертиз, на підставі наказу Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року за №53/5 ( у редакції наказу Міністерства юстиції України 26 грудня 2012 року №1950/5) затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Відповідно до п. 127 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №144/5, економічна експертиза включає дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності, дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій, дослідження документів фінансово-кредитних операцій.

Як передбачено у пунктах 128-130 вказаних рекомендацій, економічна експертиза також може бути призначена для дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій та дослідження документів фінансово-кредитних операцій.

Основними завданнями експертизи документів фінансово-кредитних операцій, зокрема, є: визначення документальної обґрунтованості оформлення банківських операцій з відкриття рахунків, руху грошових коштів на рахунках; визначення документальної обґрунтованості оформлення та відображення в обліку операцій з видачі, використання та погашення кредитів.

Однак, колегія суддів враховує, що у даному випадку, як вказано самим експертом у висновку, дослідження було проведено в межах наданих ОСОБА_1 документів, при цьому експертом не заявлялось клопотання про витребування у АТ «УкрСиббанк» повного обсягу документів фінансово-кредитної операції, які стали підставою для видачі позивачу кредитних коштів.

При цьому, дослідження первинної документації судовим експертом є обов`язковим для того, щоб винести категоричний висновок.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що висновок судово-економічної експертизи №26-03-2021 від 26 березня 2021 року є таким, що суперечить чинному законодавству та матеріалам справи, викликає сумніви в його правильності та обґрунтованості, у зв`язку із чим не може бути взятий судом до уваги як достовірний доказ, оскільки такій висновок складений без урахування первинних документів фінансово-кредитної операції та інших матеріалів, які були відсутні у експерта та наявні у АТ «УкрСиббанк» і могли бути надані для проведення судово-економічної експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Щодо стягнення судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 було подано клопотання про відшкодування судових витрат, у якому апелянт просив стягнути з судового експерта Амеліної О.Ю. на його користь суму грошових коштів, сплачених за проведення судово-економічної експертизи в сумі 15 939 грн.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18 травня 2017 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення судової економічної експертизи, та призначено по даній цивільній справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Амеліній О.Ю.

04 липня 2019 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №520/17017/15-ц з повідомленням, що судовим експертом виконано ухвалу суду від 16 листопада 2017 року, виконано висновок за наслідком проведення судово-економічної експертизи, однак ОСОБА_1 не сплачено оплату за проведення вказаного дослідження згідно з рахунком №131 від 24 червня 2019 року в сумі 37680 грн.

21 січня 2020 року до суду надійшло клопотання від позивача ОСОБА_1 , в якому останній висловив свою незгоду щодо дій судового експерта з перерахунку вартості проведеного дослідження.

В судовому засіданні 21 січня 2020 року позивач повідомив суд першої інстанції, що він не має матеріальної можливості для доплати вартості проведеного експертного дослідження, з одночасним повідомленням, що він не згоден з діями судового експерта щодо збільшення вартості за проведене дослідження.

Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи;

Частинами 3, 6 статті 139 ЦПК України передбачено, що експерт отримує винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до його службових обов`язків. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно ч.1 п. п. 1, 2, 3, ч. 2, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у позові - на позивача.

Отже, ст. 141 ЦПК України визначено, що в порядку розподілу судових витрат передбачена можливість їх стягнення лише між сторонами у справі. Експерт будучи іншим учасником справи, не є його стороною, що виключає можливість його участі в розподілі судових витрат саме як сторони у справі. Крім того, вимоги ОСОБА_1 задоволені не були, тому стягнення коштів у сумі 15 939,00 гривень, оплачених за проведення експертизи в якості винагороди експерту Амеліній О.Ю. не підлягають стягненню з даного експерта в порядку розподілу судових витрат. Питання, пов`язані з невиконанням зобов`язальних умов щодо виготовлення експертного висновку підлягають вирішенню в окремому провадженні між сторонами цього договору, а якщо ухвала суду щодо призначення експертизи не була виконана (без договору), то при вирішенні спору необхідно виходити з приписів гл. 83 ЦК України або вирішувати питання щодо повернення авансового платежу.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 липня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе