Справа №367/8060/19
Провадження № 2/367/1000/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

при секретарі судових засідань Валюх В.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивує по тим підставам, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 34/50 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіту на випадок своєї смерті матір не залишила, при цьому, у зв`язку з тим, що на час відкриття спадщини позивач постійно проживав з матір`ю та був зареєстрований в належному їй будинку, де і проживає на сьогоднішній день разом зі своєю родиною, то вважається таким, що прийняв спадщину. 18 вересня 2019 року позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Разом з тим, нотаріус повідомила позивачу, що на житловий будинок, який залишився після смерті матері вже видане Свідоцтво про прийняття спадщини на ім?я рідної сестри позивача - ОСОБА_4 , яка навіть не проживала та не була зареєстрована за адресою спадкового майна. Крім того, нотаріус пояснила позивачу, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не зберіглася, і в державному нотаріальному архіві залишилась лише підшивка, в якій міститься Свідоцтво про прийняття спадщини та заява відповідачки, написана власноруч, у якій повідомляється, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері - ОСОБА_6 та інших спадкоємців не має.

Позивач зазначає про те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті матері, був зареєстрований та проживав разом з нею на час її смерті, та зареєстрований і проживає за даною адресою і на сьогоднішній день. Так як ОСОБА_4 не була зареєстрована та не проживала з позивачем та їхньою матір`ю на час смерті матері, позивач був впевнений, що являється єдиним спадкоємцем за законом, якому в силу вимог ЦК УРСР не потрібно звертатись до нотаріуса з письмовою заявою про прийняття спадщини, яку він фактично прийняв.

Крім того, відповідно до вимог ст. 553 ЦК УРСР, позивач зазначає про те, що не писав жодної заяви про відмову від спадщини. Отже, з метою позбавлення позивача спадкового майна, нотаріусу було надано недостовірну інформацію та підроблену довідку про те, що позивач не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене вище, позивач вважає, що був незаконно позбавлений права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері, а тому вимушений звернутись за захистом порушених прав до суду.

Просить суд визнати частково недійсним свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 в частині прийняття спадщини на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право

власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

До суду від представника відповідача надходив відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті його матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належну їй 35/50 частини будинку із господарсько-побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яку оформила його рідна сестра - відповідачка, про що позивачу не було відомо, натомість, він фактично вступив в управління майном, що свідчить про прийняття ним спадщини, але не оформив спадкових прав.

18 вересня 2019 року позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері та дізнався, що свідоцтво про право на спадщину видано на ім?я відповідачки, яка ніколи за вказаною адресою не проживала та зареєстрована не була. Позивач стверджує, що разом із своєю родиною постійно проживав у будинку матері та вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідач вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими, а наведені позивачем обставини такими, що не відповідають дійсності.

26 березня 1983 року після смерті матері відповідачки ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне їй майно.

17 січня 1992 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті своєї матері, а саме 34/50 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . На момент відкриття спадщини відповідачка фактично вступила в управління, володіння майном, несла затрати по його утриманню та подала заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Після оформлення всіх необхідних документів на будинок та отримання свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок на ім`я свого батька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.1992 року.

За адресою відкриття спадщини від народження постійно проживали та були зареєстровані: відповідачка - ОСОБА_4 , потім її доньки: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та онуки: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Відповідачка та члени її родини несли всі витрати по утриманню та добудови будинку, тому саме відповідачка оформлювала документи про право власності та технічні

паспорти на будинок. За часи проживання відповідачки та членів її родини домоволодіння збільшилось з 77,3 кв.м. до 115,4 кв.м.

Про обґрунтування позивачем факту прийняття ним спадщини у зв?язку із тим, що він вступив в управління, володіння майном з моменту відкриття спадщини, його необізнаності про оформлення спадщини рідною сестрою та факту проживання у спірному будинку постійно разом з його родиною, зазначає наступне.

ОСОБА_3 був прописаний за адресою відкриття спадщини з 12.01.1980 року, але фактично там не проживав та не ніс витрат по облаштуванню домоволодіння, тому і не заявляв на протязі 37 років своє право про вступ у спадщину.

28 серпня 1982 року позивач уклав шлюб із ОСОБА_12 у с. М. Рубежівка, Києво-Святошинського району Київської області, де вони й почали проживати однією сім`єю до кінця 1990 - х років. Дану обставину підтверджує факт народження від шлюбу сина позивача - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який народився за місцем проживання батьків, а саме у с. М.Рубежівка Києво-Святошинського району Київської області, де був зареєстрований від народження.

Починаючи з кінця 1990 років по 2006 рік позивач почав проживати за адресою спадкового майна та вмовив свою рідну сестру ОСОБА_4 , єдину власницю будинку з 1992 року, зареєструвати на деякий час свого сина - ОСОБА_13 (зареєстрований з 19.11.1997), а потім свою дружину ОСОБА_14 (зареєстрована з 17.02.2000) за спірною адресою.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року по справі №367/4279/15-ц досліджено та встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 з 2006 року не проживають у будинку АДРЕСА_2 . Судом визнано даних осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Крім того, 03 лютого 2013 року син позивача ОСОБА_13 уклав шлюб з ОСОБА_16 по місцю свого фактичного проживання: смт. Клавдієво-Тарасове, Бородянського району, Київської області. Від шлюбу син позивача має двох дітей: ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які народилися у смт. Клавдієво-Тарасове, Бородянського району, Київської області за місцем проживання своїх батьків. Наведені обставини доводять, що родина позивача як і сам позивач, фактично за адресою спадкового майна не проживали, одружувались, народжували дітей та реєстрували їх місце проживання за адресами свого фактичного проживання, натомість, діти та онуки відповідачки були народжені та зареєстровані за адресою спадкового майна, де й проживали.

У серпні 2019 року, скориставшись відсутністю відповідачки та її родини, ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_13 зрізали болгаркою замок воріт, замок вхідних дверей та заселилися до будинку, що зафіксувала камера спостереження, відео з якої долучено до матеріалів справи. На відеозаписі зафіксовано, що позивач разом із родиною свого сина перелізли через паркан, зламали замок воріт заздалегідь підготовленою болгаркою, а потім перенесли до будинку свої речі. Після чого змінили замки вхідних воріт та дверей будинку, фізично чинили перешкоди відповідачці, її доньці та онуку потрапити до будинку, не дозволяли забрати навіть своїх особистих речей.

Внаслідок протиправних дій позивача та його сина, відповідачка з дочкою та унуком вимушена була винаймати орендоване житло, де й провела останні роки свого життя.

Самовільно вселившись до будинку, позивач не сплачував комунальні платежі по його утриманню, внаслідок чого накопичилась заборгованість за використану електроенергію та газ, тому в травні 2021 року будинок було відключено від постачання електроенергії та газу.

Відповідно до опитування свідків, що долучені до матеріалів справи, позивач, його син, дружина сина та двоє їх неповнолітніх дітей постійно проживають за адресою спірного майна станом й на теперішній час. Тому виникає розумний сумнів щодо достовірності наданих пояснень, оскільки вони підтверджують проживання членів родини позивача, двоє з яких неповнолітні діти, без опалення та електрики протягом майже п`ятнадцяти місяців з травня 2021 року.

Надані позивачем товарні чеки про придбання товарів, які, як він зазначає знаходились у його брата, датовані 1983 роком, не підтверджують фактичного вступу в управління, володіння спадковим майном з моменту відкриття спадщини, а саме з 26 березня 1983 року та протягом шести місяців до кінця серпня 1983 року.

Відповідачка сама доглядала матір та на момент відкриття спадщини проживала з матір`ю лише вона, тому спадщину прийняла, подала заяву про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину.

Позивач спадщину не прийняв, оскільки проживав разом із дружиною та сином за іншою адресою та із заявою про прийняття спадщини до теперішнього часу не звертався. Позивачем до суду не надано жодних документів про його звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої матері.

Позивач не використав своє право на прийняття спадщини після померлої матері протягом тридцяти семи років.

Також зазначає про те, що позивач не обґрунтовує своїх вимог про визнання за ним в порядку спадкування за законом право власності на 34/100 частини будинку з господарсько-побутовими будівлями, в частині розміру своєї частки, яка є непропорційною площі будинку станом на 1983 рік. Оскільки будинок протягом тридцяти семи років будувався відповідачкою та членами її родини, з моменту відкриття спадщини у 1983 році та до 2014 року збільшився у розмірах з 77,3 кв. м. до 115,4 кв.м. (відповідно до технічного паспорту від 08 травня 2014 року). Просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.12.2019 по справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 12.10.2021 справу прийнято до провадження судді Мерзлого Л.В.

Ухвалою суду від 05.08.2022 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання третя особа не з`явилась, про розгляд справи повідомлена.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши думку сторін по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть (арк. справи 11, том 1).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належну їй 34/50 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_6 не залишала.

Відповідно до ст.524 Цивільного кодексу УРСР, надалі - ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом.

Статтею 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі, усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

Так , відповідно до свідоцтва про народження (арк. справи 12, том 1) ОСОБА_3 являється сином померлої ОСОБА_6 .

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 06.05.2017 (арк. справи 14, том 1), ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований з 31.07.1981 за адресою: АДРЕСА_1 . У той час, коли Відповідач - ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , лише з 23.10.1996 року, тобто через 13 років після смерті спадкодавця ( ОСОБА_6 ) (арк. справи 45, том 1).

Відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради (арк. справи 40, том 1), за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї входять:

- ОСОБА_13 (заявник);

- ОСОБА_3 (батько);

- ОСОБА_20 (дружина);

- ОСОБА_17 (син);

- ОСОБА_18 (син).

Відповідно до клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи (арк. справи 223, том 1), судом долучено та, у подальшому, досліджено:

- товарні чеки на придбання будівельних матеріалів 1981- 1986 років (що підтверджує здійснення будівельних робіт по будівництві спірного будинку, здійснення в ньому ремонту);

- квитанції про здійснення комунальних платежів ОСОБА_3 (з 1984 року);

- договори на ім`я ОСОБА_3 про надання послуг з постачання природного газу, водопостачання та ін. Послуги по спірному будинку з 1986 року.

У той час, як представником Відповідача долучено до матеріалів справи документи, що стосуються об`єкта спірного будинку, датовані 2000-ми роками.

Допитані у судовому засіданні свідки, а саме: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , підтвердили факт того, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 , постійно проживали ОСОБА_3 з сім`єю, який у 1980-х роках своїми коштами та силами здійснював ремонт та реконструкцію будинку. Коли ремонт був зроблений та будинок розширений, в будинок заселилася ОСОБА_4 разом із своєю сім`єю, яка в подальшому на себе зареєструвала право власності на весь будинок та намагалася його продати.

В судовому засіданні представник Відповідача зазначила, що 17.01.1992 Відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті своєї матері, а саме 34/50 житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 (77, 3 кв.м.). У той час як після добудови Позивачем площа будинку наразі становить 126, 6 кв.м.

Представник Відповідача зазначає, що на момент відкриття спадщини Відповідачка фактично вступила в управління, володіння майном, несла затрати по його утриманню та подала заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. У той час як з показів свідків вбачається, що Відповідачка переїхала до будинку лише після того, як Позивач його добудував та зробив ремонт в ньому. Квитанції на підтвердження утримання будинку на час вікриття спадщини надані лише Позивачем, у Відповідачки квитанції наявні лише з 2000-х років. Квитанції (товарні чеки 1981-1986 років) на підтвердження закупівлі та здійснення будівництва спірного будинку подані лише Позивачем. Як зазначала представник позивача, будівництво здійснював Позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, заяви про відмову чи прийняття спадщини Позивач не писав та не подавав нотаріусу. Згідно пояснень представника позивача, останній вважав, що вступив в управління майном на момент відкриття спадщини (шляхом здійснення будівництва, його утриманні, оплаті комунальних платежів).

Разом з тим, Відповідачка надала державному нотаріусу заяву, що вона є єдиною спадкоємицею.

В судовому засіданні представник позивача стверджувала, що про факт оформлення спадщини на Відповідачку, Позивачу стало відомо лише в 2019 році.

Щодо тверджень Позивача про наявність заочного судового рішення в 2015 році про виселення з спірного будинку Позивача та його сім`ї та тимчасове проживання за іншою адресою, представник позивача вказує про те, факт проживання в іншому місці не доведено, про рішення суду Позивач дізнався значно пізніше, в 2021 році.

В судовому засіданні свідок, заявлений представником відповідача - ОСОБА_24 суду показав, що він був ОСОБА_25 , у 2018 році почав продаж будинку, зі слів, є родичі, які заважають проживати у спірному будинку. З камери відеоспостереження бачив, як хтось пробирається до будинку, викликали поліцію. Свідок вказав, про те, що син позивача - ОСОБА_26 зрізав замки і заселився в частину будинку. Свідок ОСОБА_27 суду показала, що є спадкоємицею ОСОБА_28 . ОСОБА_13 являється її двоюрідним братом та хоче забрати половину майна. Зазначала про те, що всі інші спадкоємці відмовились від спадщини на користь матері - ОСОБА_4 . ОСОБА_13 пропонували кошти за частину майна, проте сума, яку він хотів, була надто велика.

Статте 41 Конституції України обумовлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Також згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 статті 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Крім того, у відповідності до 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року по справі №523/3522/16-ц, та в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України враховується при прийнятті рішення по справі.

Так, оцінивши надані суду докази та вислухавши думку сторін по справі та покази свідків, суд приходить до висновку про те, що Відповідачем та його представником не спростовано та не надано суду належних та допустимих доказів на спростування того факту, що Позивач - ОСОБА_3 вступив в управління майном на момент відкриття спадщини (1983 рік) та здійснював управління ним. Це підтверджується аргументами та доказами наведеними вище, а отже, в розімінні ст.549 ЦК УРСР, Позивач прийняв спадщину.

Із врахуванням всіх обставин, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому можливо визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», Згідно з правилами статті 1220 ЦК (435-15) та статті 249 ЦПК (1618-15) часом відкриття спадщини слід вважати день смерті

особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 3.1 Роз`яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 11, 16, 328, 1217, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 76, 77, 82, 247, 2 63-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,- задовольнити.

Визнати частково недійсним свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 в частині прийняття спадщини на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право

власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 18.07.2023.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Л.В. Мерзлий