Справа № 367/2969/18
Провадження №2/367/542/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Шаповала О.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання укладеним договору про залучення коштів замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ірпінь в редакції, запропонованій позивачем, -

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла 24.04.2018 року позовна заява Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання укладеним договору про залучення коштів замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ірпінь в редакції, запропонованій позивачем. Заявлений позов позивач обґрунтовує тим, що у період з 31.03.2017 по 30.06.2017 року Північним офісом Держаудитслужби було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Виконавчого комітету Ірпінської міської ради за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року. В ході ревізії, з метою з`ясування кількості зареєстрованих забудовниками актів, декларацій про готовність об`єкта до експлуатації на території м. Ірпінь за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року, Північним офісом Держаудитслужби було проведено зустрічну звірку в ДАБІ України. В результаті якої встановлено перелік забудовників, якими здійснено реєстрацію декларацій про готовність об`єкта до експлуатації в період з 01.01.2014 року по 01.01.2016 року без укладання договорів про пайову участь з Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради та без сплати пайового внеску, зокрема: № 68 від 08.04.2014 р.

Стверджує,що 18.09.2017 року міський голова м. Ірпеня ОСОБА_5 з метою отримання вихідних даних для обрахування розміру пайової участі звернувся до Державної архітектурно-будівельної інспекції із запитом про отримання інформації та копій декларацій про готовність об`єктів до експлуатації.Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області надав відповідь, з якої стало відомо наступне.

08.04.2014 р. гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № 68, зареєстровану ДАБІ України.

Наголошує, що приписами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положення про порядок залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, у редакціях, затверджених рішеннями Ірпінської міської ради Київської області № 1192- 21 -VI від 06.11.2011 року, № 4146-60-VI від 06.11.2014 року, встановлено обов`язок замовника будівництва прийняти пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який реалізується шляхом укладення відповідного договору в порядку, визначеному Законом та деталізованому актом органу місцевого самоврядування.

Такий договір має бути укладеним в обов`язковому порядку.

Обов`язок щодо ініціювання укладення такого договору покладено саме на замовника будівництва, оскільки пов`язується з його зверненням до органу місцевого самоврядування.

Не укладення договору свідчить про недотримання вимог законодавства і має наслідком порушення прав та інтересів територіальної громади м. Ірпінь.

Зазначає, що відповідно до п. 1.3. Положення про порядок залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію де міського бюджету (бюджет розвитку) коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Пунктом 2.5 Положення встановлено граничні розміри пайової участі у розвитку інфраструктури м. Ірпінь, які не суперечать вимогам ч.6 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з п.2.10 даного Положення кошти пайової участі у розвитку інфраструктури м. Ірпінь сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Звертає увагу суду, що відповідно до п. 2.1. Договору величина пайової участі (внеску) розрахована виходячи з опосередкованої вартості (згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.11.2017р. №291) і складає 4(один) відсотки від загальної вартості будівництва - 478 418,97 грн. (чотириста сімдесят вісім тисяч чотириста вісімнадцять грн. дев`яносто сім коп.).

З декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що будівництво є завершеним, а об`єкт -2 зблокованих багатоквартирних житлових будинки з нежитловими приміщеннями загальною площею будівлі 1 219 кв. м. в АДРЕСА_1 - готовим до експлуатації, однак в порушення вимог законодавства, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не взяли участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Ірпінь шляхом укладення відповідного договору.

Листами від 27.07.2017 року, 17.10.2017 року, 16.02.2018 року Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області звертався до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як замовників будівництва житлових будинків в АДРЕСА_1 , з вимогою укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Звертають увагу суду на те,що на момент звернення до суду із даним позовом, відповідачі до Виконавчого комітету Ірпніської міської ради Київської області із заявою про укладення договору про залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м.Ірпінь не зверталися, а отже договір з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не укладався, і відповідно, жодні грошові кошти в рахунок погашення пайової участі забудовниками сплачені не були.

Зазначає,що 15.03.2018 року представник Відповідача - ОСОБА_6 направив Позивачу лист-відповідь на пропозицію про укладення договору ( вх. № X- 3/13.2 від 19.03.2018 року), який містить відмову від підписання договору на підставі застосування Позивачем актуальних показників опосередкованої вартості, а не тих, що існували на момент будівництва.

При цьому свої твердження представник відповідача не підтверджує жодними доказами чи посиланнями на норми чинного законодавства. Звертає увагу суду на те, що відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Проте, рішенням Ірпінської міської ради Київської області ; 4146-60-VI від 06.11.2014 року затверджено Положення про порядок залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь.Дане рішення не оскаржене та є чинним.

Відповідно до п. 2.2. Положення, у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається виходячи із затверджених Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України: показників опосередкованої вартості спорудження житла, розрахованої на дату укладання договору про залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури - для багатоповерхових житлових будинків.

А тому позиція ОСОБА_6 є безпідставним намаганням уникнути матеріальних втрат від своєї ж неправомірної бездіяльності в контексті несвоєчасного виконання обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту, внаслідок якої орган місцевого самоврядування був позбавлений права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів.

Представником відповідача 2 ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було подано заяву про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи тим, що договір пайової участі мав бути укладений до подання Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією Державного архітектурного-будівельного контролю України 08.05.2014року за № ІУ468.

Згідно абз.4 ч.9 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Стверджує, що відповідач 2 повинен був укласти спірний договір та сплатити кошти за пайову участь до 07 травня 2014 року, включно.

Зазначає, що укладення договору про пайову участь є обов`язковим на етапі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, оскільки об`єкт будівництва вже прийнято в експлуатацію, відповідач не несе обов`язку укладати договори про пайову участь і сплачувати пайовий внесок після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, а тому дії відповідача не містять обов`язку укладення договору по його волі та за строків визначених законом.

Представником відповідача 2 ОСОБА_2 ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому позовну вимоги вважає безпідставними виходячи з наступного, що договір пайової участі мав бути укладений до подання Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією Державного архітектурного-будівельного контролю України 08.05.2014року за № ІУ468.

Зазначає, що у запропонованому до укладення договорі позивач бере за вихідні дані для розрахунку вартості - 9 189 926 (дев`ять мільйонів сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 40 копійок, але дана сума не відповідає дійсній вартості будівництва. Відповідно до Зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва 2 х зблокованих багатоквартирних житлових будинків з нежитловими приміщеннями АДРЕСА_2 , загальна вартість будівництва становить 5 135 843 ( п`ять мільйонів сто тридцять п`ять тисяч вісімсот сорок три) гривні. Тобто зі сторони позивача відбулось завищення розрахунку вартості розміру пайової участі приблизно у двічі.

Стверджує, що на виконання Порядку Міністерства регіонального розвитку, показник розрахунку вартості будівництва та житлово-комунального господарства України, за наказом від 22.04.2014 року № 119, станом на 01.04.2014 року встановлено опосередковану вартість житла 1 кв.м для Київської області в розмірі 5 202 ( п`ять тисяч двісті дві) гривні 00 копійок.

Однак, згідно поданого позивачем позову, показник розрахунку вартості будівництва об`єкта взято за нормативами 2017 року, що є несправедливим завищенням показників при обрахунку розміру пайової участі.

Проте, в даному випадку згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 119 від 22.04.2014 року, відповідні норматив створено та які складають 5 202 ( п`ять тисяч двісті дві) гривні за кв.м на момент затвердження Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, замість 10 756 ( десять тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень за кв.м, які Ірпінська міська рада визначила самовільно в протиріччя законодавству.

Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що твердження відповідача 2 щодо завищення позивачем суми при розрахунку розміру пайової участі та щодо відсутності обов`язку укладати договір про пайову участь і сплачувати пайовий внесок після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію є хибними та не ґрунтуються на нормах законодавства з н6аступених підстав.

Зазначає,що відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування.

Стверджує,що позиція відповідача 2 є намаганням уникнути матеріальних втрат від своєї ж неправомірної бездіяльності в контексті несвоєчасного виконання обов`язку взяти участь у створені і розвитку інфраструктури населеного пункту, внаслідок якої орган місцевого самоврядування був позбавлений права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів.

Наголошує,що ухилення замовника від укладення договору до прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна є порушенням зобов`язань та вимог,які прямо передбачені законом, тому не виконання такого зобов`язання не звільняє замовника будівництва від обов`язку укласти договір про пайову участь, у тому числі і після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Представником відповідача 2 було подано заперечення на відповідь на відзив, в якому заперечує проти відповіді на відзив та зазначає про нікчемність умов спірного договору, мотивуючи тим,що позивачем ставиться вимога про визнання укладеним пункту договору про нарахування неустойки у вигляді пені та штрафу, але дані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки розмір та порядок нарахування неустойки сторонами не погоджений, а відповідно вимог цивільного законодавства встановлюється за домовленістю сторін або на підставі закону.

Зазначає,що між сторонами відсутня домовленість про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді неустойки ( штрафу, пені), також згідно зі ст..40 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачається відповідальності у вигляді неустойки за не укладення договору на пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту м. Ірпінь.

Представником позивача було подано додаткові пояснення, в яких зазначено, що кошторисний розрахунок, наданий відповідачем, належним чином не затверджений відповідальними особами, в кінці лише міститься підпис, який невідомо кому належить та штамп, також відсутні дані про те,хто склав даний кошторисний розрахунок.

Зазначає, що у вказаному вище зведеному кошторисному розрахунку на титульній сторінці міститься лише позначка 2014 рік, дата затвердження відсутня, тож не зрозуміло згідно якої саме проектної документації виготовлений кошторисний розрахунок, наданий відповідачем 2. Отже, кошторисний розрахунок за 2014 рік по будівництву двох зблокованих багатоквартирних житлових будинкові з нежитловими приміщеннями, за адресою : АДРЕСА_1 не може бути допустимими доказом у даній справі, а тому розмір пайової участі правомірно розрахований виходячи із затверджених Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України: показників опосередкованої вартості спорудження житла, згідно Положення про порядок залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціально інфраструктури м. Ірпінь, затвердженого рішенням Ірпінської міської ради Київської області № 4146-60-VI від 06.11.2014 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена відповідно до вимог процесуального законодавства, заяв, заперечень суду не надала, не повідомила суд про причини неявки та не надала доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Виконавчого комітету Ірпінської міської ради за період 01.01.2014 року по 31.03.2017 року та окремих питань за період з 01.01.2016 року по 01.06.2017 року, виданою Північним офісом Держаудитслужби від 07.07.2017 року було встановлено перелік забудовників, яким здійснено реєстрацію декларацій про готовність об`єкта до експлуатації без укладання договорів про пайову участь з Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради та без сплати пайового внеску, зокрема № 68 від 08.04.2014 року. 08.04.2014 року згідно відповіді Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № 68. Листами від 27.07.2017 року, 17.10.2017 року, 16.02.2018 року Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області звертався до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як замовників будівництва житлових будинків в АДРЕСА_1 , з вимогою укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. 15.03.2018 року представник Відповідача - ОСОБА_6 направив Позивачу лист-відповідь на пропозицію про укладення договору (вх. № X- 3/13.2 від 19.03.2018 року), який містить відмову від підписання договору на підставі застосування Позивачем актуальних показників опосередкованої вартості, а не тих, що існували на момент будівництва. Однак, договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Ірпеня між сторонами не було укладено, що стало підставою для звернення до суду. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності». За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури. Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону № 3038-VI. Відповідно до частини другої статті 40 Закону № 3038-VI замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин). Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21). За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими. Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права. Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності. Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які укладені до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають. Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у цій справі, суд виходить з такого. Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до частини першої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. Тобто, з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє. Однак з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак, якщо на час ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним. У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 909/1143/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 904/4442/19, від 04 лютого 2021 року у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 922/267/20 та від 23 березня 2021 року у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Від зазначених висновків не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 у справі №643/21744/19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, оскільки станом на час розгляду справи ст. 40 Закону № 3038-VI, зобов`язувала взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, вже виключена, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). З огляду на викладене, з урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у позові. На підставі викладеного, відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 631, 649 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позову Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання укладеним договору про залучення коштів замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ірпінь в редакції, запропонованій позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук