КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6140/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Хайнацького Є.С. в м. Київ 01 липня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року позивач ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 6755,96 грн. основного боргу, 1468,46 грн. втрат від інфляційних процесів, 647,10 грн. як 3 % річних, а всього 8871,52 грн., покласти на відповідача судові витрати, які складаються з судового збору 2379 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 9600 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що предметом діяльності товариства є надання житлово-комунальних послуг фізичним та юридичним особам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництво та постачання теплової енергії у житловому будинку в складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери за адресою АДРЕСА_1 . Підприємство має відповідні договори з виробниками послуг, зокрема водо- та електропостачання, вивіз сміття, закупівлю газу на виробництво та постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання. Одна з квартир даного житловому комплексу АДРЕСА_2 , в секції (будинку) 32-г на праві власності належить ОСОБА_1 , у якого станом на 01 липня 2021 року виникла заборгованість за отримані послуги перед позивачем. Користуючись всіма зручностями, відповідач відмовлявся приймати участь в утриманні будинку, інженерно-технічного обладнання та прибудинкової території, оплати отриманих комунальних послуг.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність рішення вимогам ст. 263 ЦПК України, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі першої інстанції в розмірі 2379 грн., за подання апеляційної скарги в розмірі 3568,50 грн., на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 9600 грн., в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що на підтвердження права власності відповідача на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , було надано докази, і суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що до 2013 року реєстрація права власності на будівлі проводилась в Реєстрі прав власності на нерухоме майно органами бюро технічної інвентаризації. Київське міське БТІ почало проводити державну реєстрацію в електронній системі Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з липня 2010 року. Тому при здійсненні будь-яких правочинів з об`єктами нерухомого майна або отриманні інформації щодо зареєстрованого права власності на об`єкти нерухомості, реєстрація яких була проведена до липня 2010 року, необхідно отримувати інформаційну довідку бюро технічної інвентарізації. Водночас, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними, зокрема, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Вважав невмотивованою і такою, що не відповідає п. 2, 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України оцінку доказів судом першої інстанції в частині оцінки листів КП КОР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 серпня 2017 року та інформаційної довідки цього ж підприємства від 26 травня 2020 року як недостатніх та недопустимих на підтвердження права власності відповідача на квартиру, оскільки суд не вказав правових підстав для відхилення вказаних доказів, зокрема в чому полягає їх недостатність та недопустимість. Крім того, суд першої інстанції у випадку наявності сумніву в достовірності доказів, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України мав процесуальну можливість витребувати інформацію з БТІ в судовому порядку про підтвердження зареєстрованого права власності за відповідачем.

Вказав, що суд першої інстанції порушив ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки як вбачається з поданих позивачем доказів, право власності на квартиру було зареєстровано в БТІ згідно з даними реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації, а тому ці дані є актуальними про право власності, оскільки Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 24 червня 2021 року підтверджується факт відсутності реєстрації права власності в Державному реєстрі прав.

Не погоджувався з висновком суду першої інстанції щодо відсутності зареєстрованих осіб за вказаною адресою, що в сукупності з іншими висновками суду також стало підставою для відмови в позові. Посилався на ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України, якими встановлено презумпцію обов`язку власника нести витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якими передбачено обов`язок споживача сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Посилався на аналогічне рішення суду першої інстанції в справі № 757/43688/21-ц з такими ж висновками, ухвалене за позовом ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» про стягнення заборгованості, в якому було відмовлено, однак постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції було скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Повідомляв про орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ ЖЕК «Щорса, 32» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат і трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач був власником квартири у період, за який позивачем нарахована заборгованість, був споживачем відповідних житлово-комунальних послуг та фактично користувався житлово-комунальними послугами, оскільки відомості про зареєстроване право власності на квартиру за вказаною адресою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також відомості про зареєстрованих осіб за даною адресою відсутні, і копії правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 позивачем не надано.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24 червня 2021 року щодо об`єкта нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_3 , за результатами пошуку відомості відсутні (а. с. 7).

На а. с. 8 - 13 знаходиться довідка КП КОР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 01 серпня 2017 року № 062/14-9850 (И-2017) про те, що згідно з даними реєстрових книг по АДРЕСА_1 в житловому фонді на праві власності зареєстровані: квартира АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

На а. с. 14 - 17 знаходиться довідка КП КОР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 06 травня 2020 року про те, що згідно з даними реєстрових книг бюро, квартири за адресою АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за: кв. 182 - ОСОБА_1

На а. с. 18 знаходиться довідка ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» від 22 липня 2021 року № 176, складена про те, що станом на 01 липня 2021 року ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_4 загальною площею 83,30 кв.м., що належить йому на праві приватної власності, має заборгованість перед ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» за надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 8871,52 грн., з них 6755,96 грн. основний борг, 1468,46 грн. втрат від інфляції, 647,10 грн. - 3 % річних.

На а. с. 19 знаходиться складений ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» розрахунок заборгованості за період з 31 січня 2018 року по 30 червня 2021 року за житлово-комунальні послуги.

На а. с. 20 - 23 знаходиться копія виписки з рахунку ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» в АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої 09 лютого 2018 року надійшла оплата за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_3 від ОСОБА_2 в розмірі 2282,85 грн., за опалення та гаряче водопостачання в розмірі 4892,16 грн.

На а. с. 24 - 27 знаходиться копія картки рахунку ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» та витягу з журналу - ордеру і відомості по рахунку 36 Розрахунки з покупцями та замовниками з 01 лютого 2018 року по 30 червня 2018 року.

16 серпня 2019 року ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» направлено на адресу АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_2 вимогу про сплату заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 6755,96 грн. (а. с. 28 - 31).

На а. с. 33 - 41 наявні копії розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про встановлення та погодження тарифів на житлово-комунальні послуги. На а. с. 44 наявні відомості щодо юридичної особи ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32», зареєстрованого 22 липня 2003 року, основний вид діяльності за КВЕД 81.29: Інші види діяльності із прибирання.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровані за даною адресою станом на 30 серпня 2021 року відсутні (а. с. 60).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» звернулося до суду за захистом свого права як виконавця житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництва та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери по АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 обслуговує ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» та здійснює обслуговування та поточний ремонт житлового будинку, приміщень будинку, забезпечує роботу технічного обладнання та інженерних споруд тощо.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Відповідно до преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги» цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

З аналізу наведених вимог закону вбачається, що у справах про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги належним відповідачем вважається особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та споживачем послуг, позивачем до суду першої інстанції було надано: витяг з листа Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 серпня 2017 року №6062/14-9850 (14-2017) з якого вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартиру АДРЕСА_5 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_1 ; інформаційну довідку Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 травня 2020 року та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 24 червня 2021 року.

Згідно п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5, державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно п. 5 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом до 16 березня 2010 року) до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

З 01 січня 2013 року реєстратори бюро технічної інвентаризації втратили повноваження щодо здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Виходячи з інформаційних довідок бюро технічної інвентаризації, наявних в матеріалах справи, право власності на квартиру АДРЕСА_2 згідно даних реєстрових книг було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Оскільки з 01 січня 2013 року органами бюро технічної інвентаризації не здійснюється державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, а довідки для ТОВ «ЖЕП «Щорса 32» складені не на підставі реєстрів речових прав, а згідно з даними реєстрових книг, які велись до 01 січня 2013 року, враховуючи, що згідно інформації органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи № 68539841 від 30 серпня 2021 року зареєстровані особи за адресою АДРЕСА_3 відсутні, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про відсутність належних та достовірних доказів того, що відповідач був власником квартири в період з 31 січня 2018 року по 30 червня 2018 року, за який позивачем нарахована заборгованість, споживачем відповідних житлово-комунальних послуг та фактично користувався ними у цей період, а отже, мав обов`язки зі сплати житлово-комунальних послуг.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з положеннями ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка визначає індивідуального споживача як особу, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем процесуальних документів, направлених йому судом першої інстанції за адресою АДРЕСА_3 . Поштова кореспонденція, неодноразово направлена за цією ж адресою апеляційним судом, повернута до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Відтак, довідки Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 серпня 2017 року та від 26 травня 2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру за адресою АДРЕСА_3 згідно даних реєстрових книг не можуть бути беззаперечним доказом належності йому даної квартири в період з 31 січня 2018 року по 30 червня 2018 року, користування відповідачем відповідним об`єктом нерухомого майна, отримання ним комунальних послуг, які надаються позивачем, та визначення його особою, яка має відповідати за даним позовом.

Не є такими доказами копія листа-претензії ТОВ «ЖЕП «Щорса 32» від 16 серпня 2019 року на ім`я ОСОБА_2 та виписки з рахунку позивача, згідно якої вартість житлово-комунальних послуг в лютому 2018 році за вказаною адресою була сплачена ОСОБА_2 (а. с. 21, 30, 31), оскільки ОСОБА_2 не є відповідачем у даній справі і докази реєстрації її місця проживання або належності їй квартири за адресою АДРЕСА_3 в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що вказані докази підтверджують часткове погашення відповідачем заборгованості, яка утворилася у нього, та відсутність будь-яких заперечень з приводу наявної у нього заборгованості, оскільки таких не було подано до суду першої інстанції.

Крім того, на підтвердження заявленого розміру боргу та надання послуг в спірний період згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифів позивач надав довідку ТОВ «ЖЕП «Щорса 32» від 22 липня 2021 року, згідно якої заборгованість ОСОБА_1 за надані житлово-комунальні послуги становить 6755,96 грн., розрахунок заборгованості з нарахуванням 3 % річних та інфляційних втрат (а. с. 18 - 19), а також копії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про затвердження відповідних тарифів (а. с. 33 - 41).

При цьому розрахунок заборгованості не містить детального розрахунку його складових, способу обрахунку вартості комунальних послуг, а також відомостей, щодо яких конкретно комунальних послуг нараховано заборгованість, відтак, наданий розрахунок не можна вважати обґрунтованим.

Оскільки вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від вимог про стягнення основної заборгованості за житлово-комунальні послуги, і оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, відтак в задоволенні цих вимог першої інстанції також обґрунтовано відмовлено.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, відхиливши копії листів Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 серпня 2017 року та від 26 травня 2020 року як недостатні та недопустимі докази, не вказав правових підстав для відхилення вказаних доказів, зокрема в чому полягає їх недостатність та недопустимість.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відтак, оскільки судом першої інстанції наведено мотиви відхилення наданих позивачем доказів, а саме зазначено про їх недостатність та недопустимість, апеляційний суд не вбачає допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права.

Посилання позивача на ч. 7 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, і що суд мав процесуальну можливість витребувати інформацію з БТІ про підтвердження зареєстрованого права власності за відповідачем, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, оскільки наявності таких передбачених ЦПК України випадків ТОВ «ЖЕП «Щорса 32» не доведено.

Апеляційний суд також не може погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги про те, що власник зобов`язаний утримувати належне йому майно і відсутність реєстрації відповідача за адресою АДРЕСА_3 не звільняє його від оплати житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, з огляду на те, що питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами належить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, провадження № 61-11107св18, від 28 жовтня 2019 року в справі № 727/9295/16-ц, провадження № 61-28680св18).

Апеляційний суд не приймає посилання апеляційної скарги на правові висновки, викладені в постанові Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/43688/21 за позовом ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» до споживача житлово-комунальних послуг про стягнення заборгованості, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не постановах апеляційних судів).

Крім того, є помилковими доводи позивача щодо преюдиційності обставин, встановлених даною постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/43688/21, щодо належності наданих ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» доказів, з огляду на невиконання умов, встановлених ч. 4 ст. 82 ЦПК України, якою допускається звільнення від доказування при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У справі, що переглядається, суб`єктний склад є іншим, зокрема відповідач, відносно якого ці обставини встановлені.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення вимогам ст. 263 ЦПК України, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, питання розподілу судових витрат (судового збору та витрат на правничу допомогу) відповідно до ст. 141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. 367, 375, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.