№ 209/321/22
№ 2/207/350/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

за участю:

представника позивача Таргоній В.М.

представника відповідача Соломатіної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю, в якій просить стягнути 250000гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 09 жовтня 2020 року о 18 год. 34 хв. у м. Кам`янське Дніпропетровської області на 151 км ПК7 перегону Кам`янське-Пасажирське-Воскобійня поїзд № НОМЕР_3 (НОМЕР_5) скоїв наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм помер.

За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 1172 від 12.10.2020 року, смерть ОСОБА_4 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від зіткнення з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом.

Позивач-дружина загиблого, втратила чоловіка, близьку людину, з якою вона щасливо жила однією сім`єю.

Раптовою смертю ОСОБА_4 було повністю зруйновано важливий життєвий зв`язок. Відновити попередній стан неможливо, оскільки загибель чоловіка є невідворотною подією.

Позивач позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу чоловіка, адже крім моральної допомоги, він забезпечував її матеріально.

На момент ДТП позивачка була домогосподаркою та ніде не працювала. Загиблий отримував пенсію, адже після повернення з зони АТО залишився інвалідом. В день ДТП він саме повертався з чергового огляду МСЕК з міста Дніпродзержинськ, сказав дружині телефоном, що поспішає додому, але дорогою загинув під потягом.

Подружжя разом займалося домашнім господарством, незадовго до ДТП купили тракторець та планували самостійно обробляти велику земельну ділянку, займатися сільським господарством.

Внаслідок втрати чоловіка позивачка залишилася позбавленою будь-яких засобів для існування, адже пенсію за віком вона ще не отримує, самостійно вести домашнє господарство їй було дуже важко та вона змушена була його позбавитися, а знайти роботу у селі не вдалося. На даний момент ОСОБА_3 змушена їздити на підробітки до міста Дніпра та працювати продавчинею. Позивач була не готова до таких докорінних змін у житті та зазнала сильного стресу.

Позивачка також позбавлена можливості розраховувати на підтримку і допомогу чоловіка і в майбутньому, оскільки в похилому віці, вона залишилася жити сама з усіма відповідними наслідками. Після смерті чоловіка вона втратила можливість святкувати по-сімейному різні події та свята, адже досі не може оговтатися після пережитого стресу.

Крім втрат, пов`язаних із позбавленням допомоги, матеріальної підтримки та виникнення додаткових обов`язків, Позивач втратила особистісне - чоловіка, якого любила, людину з якою можна говорити та проводити разом час, а також робити інші сімейні справи.

Необхідність організовувати поховання власного чоловіка, завдала додаткових страждань позивачці. На даний момент ОСОБА_3 займається організацією виготовлення та встановлення пам`ятника загиблому та змушена знову проживати всі негативні емоції, пов`язані з втратою чоловіка.

Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість.

Страждання позивача, пов`язані зі смертю чоловіка, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що втрата рідної людини є непоправною подією в житті її родини.

Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 250 000 гривень.

Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.

Передчасна смерть чоловіка позбавила позивача підтримки, їх попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою, у зв`язку з чим позивач змушену звернутися до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», не погоджуючись з пред`явленими вимогами, подав відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги ОСОБА_3 безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивував наступним.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із відповідними змінами), обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В матеріалах цивільної справи відсутній процесуальний документ за фактом загибелі громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який би вказував на наявність вини Відповідача. Лікарське свідоцтво про смерть №1172 від 12.10.2020 року надане представником Позивача не містить чіткого формулювання причини загибелі чоловіка Позивачки. Зокрема, у вищезгаданому листі зазначено про травмування потерпілого внаслідок наїзду потяга.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA, № 68490/01,параграф 62 ЄСПЛД2 липня 2007 року).

Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю Відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме Відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Подібний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 р. у справі № 41/8496/15-ц, провадження № 14-134цс19.

Спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства України не є матеріально-правовою презумпцією. Тому має доводитись не лише саме факт спричинення моральної шкоди, а і особливо її розмір. Саме факт ДТП не є беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічну правову позицію містить Постанова Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 645/3777/20.

Натомість, матеріали справи не містять жодних посилань на належні та допустимі докази завдання моральної шкоди Позивачці, а також належного обґрунтування розміру моральної шкоди.

В постановах Судових палат у цивільних справах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-156цс14, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-207цс14 зазначено, що суд вирішуючи питання щодо меж відшкодування моральної шкоди, повинен виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доході громадян, які чинні на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для збагачення. Аналогічну правову позицію викладено в Постанові Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/1782/14ц.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та доданих Відповідачем документів, то вини Відповідача в аварії не має.

Електропоїзд ЕПЛ2Т-029 був в технічно справному стані, що підтверджується актом комісійного огляду технічного стану електропоїзда.

Із пояснень самого машиніста електровоза - ОСОБА_6 та помічника машиніста електровоза ОСОБА_7 вбачається, що 09.10.2020 року вони слідували з поїздом № НОМЕР_3 (6 вагонів вагою 426 тон) при слідуванні по дільниці Кам`янське-Пасажирське-Воскобійня на 151 км10пк о 18 год. 33 хв. при допустимій швидкості 71 км/год. в безпосередній близькості до електропоїзда із лісосмуги вибіг чоловік і сів на колію. Машиніст ОСОБА_6 одразу застосував екстрене гальмування з застосуванням сигналу великої гучності, але через малу відстань до людини, наїзду уникнути не вдалося. Електропоїзд зупинився на відмітці 151 км7пк. У машиніста електропоїзда не було технічної можливості не скоїти наїзд на потерпілого, бо була невелика відстань від потягу до потерпілого (гальмовий шлях складає приблизно 1000 метрів).

Сам по собі факт смерті потерпілого та доведеність моральних страждань його жінки з приводу загибелі чоловіка не може бути підставою для покладення на AT «Укрзалізниця» обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди.

Безпідставним у даному випадку є також посилання представника Позивачки у позовній заяві на ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України щодо відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за завдану шкоду незалежно від наявності вини, а також на обов`язок саме володільця джерела підвищеної небезпеки довести, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Також зазначив, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Просять в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю в розмірі 250000,00 грн. відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Таргоній В.М. пояснив, що не погоджується з твердженнями представника відповідача викладеними у відзиві та вважає, що сам факт загибелі чоловіка під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань Позивача, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Такого ж висновку дійшов і Верховний суд у Постанові від 02.11.2020 по справі №133/1238/17; у Постанові від 06 квітня 2021 року по справі № 545/3210/18; у Постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 161/3557/19.

У Постанові Верховного Суду від 03.12.2018 р. у справі № 210/1036/17 зазначено наступне: «Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не підтвердила достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань та розмір завданої їй моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин».

Окрім цього, представник позивача вважає, що посилання представника відповідача на недоведеність моральної шкоди суперечить практиці Верховного суду. Позивачка в позовній заяві зазначила з чого виходила при визначенні розміру моральної шкоди, а тому доводи представника відповідача зводяться лише до незгоди з позицією позивача, що і стало причиною звернення до суду.

Пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Таргоній В.М. у судовому засіданні у режимі відеоконференції позовны вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позовні вимоги позивачки задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Соломатіна О.О . у судовому засіданні у режимі відеоконференції проти задоволення позову заперечувала, підтримала позицію викладену у відзиві на позовну заяву.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2020 року о 18 год. 33 хв. у м. Кам`янське Дніпропетровської області на 151 км ПК7 перегону Кам`янське-Пасажирське-Воскобійня поїзд № НОМЕР_3 (НОМЕР_5) скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.10.2020 року (а.с. 10) та актом службового розслідування від 15.10.2020 року(ар.с.75-76).

Померлий ОСОБА_4 був чоловіком позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 05.03.2016 року (а.с 17).

Електропоїзд серії НОМЕР_3 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Дніпро» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с. 9).

ОСОБА_6 працює у виробничому підрозділі «Моторвагонне депо Дніпро» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електропоїзда з 2017 року по теперішній час, а отже перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 9).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 1172 від 12 жовтня 2020 року смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , настала внаслідок зіткнення з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом (а.с 11-12).

За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування за № 0001388 від 09.10.2020.

31.05.2021 року слідчим СВ Кам`янського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області Харченко К.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001388 від 09.10.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 93).

Відповідно до висновку експерта № 1172-Е від 21.10.2020 року вбачається, що смерть ОСОБА_4 настала від сумісної тупої травми тіла з чисельними переломами кісток тіла та ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку, про що свідчить наявність ушкоджень, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті (а.с. 94-97).

Отже, судом встановлено, що чоловік позивачки загинув внаслідок смертельного травмування поїздом № НОМЕР_3 (НОМЕР_5) під керуванням машиніста ОСОБА_6 володільцем якого як джерела підвищеної небезпеки є АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебуває у трудових відносинах.

Окрім цього, судом встановлено, що між наїздом поїздом на чоловіка позивачки та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19), від 16 грудня 2020 у справі № 161/3557/19.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Судом встановлено, що чоловік позивачки загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці. Між наїздом потягом на чоловіка позивачки та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Причиною нещасного випадку на залізниці стало груба необережність тобто порушення п.п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54.

Оскільки потяг (локомотив) відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач.

Отже, відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають правового значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст та помічник машиніста перебували у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а позивачка, як дружина загиблого, наділена правом вимагати відшкодування їй спричиненої моральної шкоди в результаті смерті її чоловіка, яка настала внаслідок наїзду на нього поїзда.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18, яку суд застосовує у своєму рішенні.

Щодо доведеності моральної шкоди, сам факт загибелі чоловіка позивачки під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань Позивача, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Такого ж висновку дійшов і Верховний суд у Постанові від 02.11.2020 по справі №133/1238/17; у Постанові від 06 квітня 2021 року по справі № 545/3210/18; у Постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 161/3557/19.

У Постанові Верховного Суду від 03.12.2018 р. у справі № 210/1036/17 зазначено наступне: «Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не підтвердила достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань та розмір завданої їй моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин».

Щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди суд приходить до наступного.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено.

Оскільки, в ході судового розгляду встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала особиста необережність ОСОБА_4 та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті, при цьому, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу ОСОБА_4 , то ступінь вини потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18).

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Отже, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках.

При цьому, суд бере до уваги, що сам факт загибелі чоловіка за викладених обставин є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачки, оскільки згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд погоджується з тим, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть її чоловіка, порушенням укладу її життя, погіршенням її фінансового стану.

Моральні страждання зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу передчасної втрати чоловіка, а також з тим фактом, що позивачка стала вдовою та втратила свою сім`ю, позбавлена можливості розраховувати на підтримку і допомогу чоловіка і в майбутньому, оскільки в похилому віці, вона залишилася жити сама з усіма відповідними наслідками, що свідчить не лише про особливий характер страждань, а й про глибину та тяжкість втрати. Загибель близької людини - це втрата, яку нічим не можна відновити, що безумовно викликає триваючі страждання.

Отже моральні страждання позивачки зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка, оскільки смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості, враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача. Моральна шкода позивачу завдана смертю її чоловіка, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачки їй душевні страждання; відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка у житті позивачки не можливо.

Також, суд враховує відсутність вини відповідача в настанні смерті ОСОБА_4 , при цьому смерть останнього сталася саме внаслідок його власної необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Отже, з врахуванням ЗУ «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати в розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю, - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815, місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) - 200000 (двісті тисяч) гривень 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 , - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір на користь державив сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Решту судових витрат по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2023 року

Суддя І.М. Юрченко