Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.06.2023 Справа №607/7371/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 25 квітня 2019 року між ним та обслуговуючим житлово-будівельним кооперативом «Грін Парк» укладено договір доручення інвестиційного будівництва № 21.

04 липня 2019 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб.

Оскільки термін здачі в експлуатацію квартири мав бути 2 квартал 2019 року, однак у такий термін будинок зданий не був, позивач зареєстрував нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , 19 лютого 2020 року, будучи уже в шлюбі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 серпня 2021 року шлюб між сторонами по справі було розірвано.

Нерухоме майно квартиру, згідно договору доручення інвестиційного будівництва № 21 від 25 квітня 2019 року, позивач придбавав для себе особисто, за особисті кошти, які зароблялися ним за кордоном ще задовго до знайомства із майбутньою дружиною, жодних коштів для придбання житла відповідач не надавала. При укладенні договору доручення інвестиційного будівництва №21 від 25 квітня 2019року позивач розраховував на те, що будинок буде зданий в експлуатацію вчасно - 2 квартал 2019 року, відтак вважає, що квартира є його особистою приватною власністю, куплена за власні кошти.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати квартиру АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити з мотивів та підстав зазначених у ньому.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає повністю з мотивів та підстав зазначених у ньому, розуміє наслідки вчинення процесуальної дії, визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви, клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду залишено без руху позовну заяву.

Ухвалою суду відстрочено позивачу сплату судового збору.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що 25 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та обслуговуючим житлово-будівельним кооперативом «Грін Парк» укладено договір доручення інвестиційного будівництва № 21 (далі договір).

Згідно п. 3.1, 3.2 даного договору, об`єктом інвестування сторони розуміють сукупність майнових прав на ізольоване не житлове приміщення, яке після введення будинку в експлуатацію стає окремим об`єктом нерухомості двокімнатної квартири АДРЕСА_3 на 6 поверсі, загальною площею 69,01 кв. м, житловою 36,42 кв. м.

Пунктом 2.2 договору передбачено запланований термін введення об`єкта будівництва в експлуатацію - 2 квартал 2019 року.

Пунктом 4.4 договору сторони передбачили, що довіритель може сплатити вартість Об`єкту інвестування одним єдиним платежем у повному обсязі або частинами.

Відповідно до п.4.5 договору, за умови обрання Довірителем способу оплати одним платежем у повному обсязі. Перший платіж складає 931 635 грн., такий платіж має бути здійснено в термін до 5 робочих днів, що слідуватимуть за днем укладення договору.

Згідно квитанцій та платіжних інструкцій АТ КБ «Приватбанк», позивачем сплачено загальну суму за договором доручення № 21 від 25 квітня 2019року 931 635 грн, зокрема: № 0.0..1 від 07 травня 2019року суму в розмірі 295 000грн., призначення платежу - дольова участь згідно договору доручення №2.1 від 25.04.2019р.; № 0.0..1 від 08 травня 2019року суму в розмірі 293 300грн., призначення платежу - дольова участь згідно договору доручення №21 від 25.04.2019р.; № 0.0..1 від 10 травня 2019року суму в розмірі 299 800грн., призначення платежу - дольова участь згідно договору доручення №21 від 25.04.2019р.; № 0.0..1 від 13 травня 2019року суму в розмірі 43 535грн., призначення платежу - дольова участь згідно договору доручення №21 від 25.04.2019р.

Як вбачається із довідки за вих. № 14/05/19-1 від 14 травня 2019 року, ОЖБК «Грін Парк» підтверджує поступлення коштів на р/р кооперативу в сумі 931 635 грн, згідно договору доручення інвестиційного будівництва №21 від 25 квітня 2019року (квартира 38, площа 69,01 кв. м).

08 травня 2019 року ОСОБА_3 змінив своє прізвище та ім`я на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 , видане 08.05.2019 Чортківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 19.

Згідно акту прийому передачі від 07 лютого 2020 року, ОСОБА_1 прийняв, згідно договору доручення інвестиційного будівництва № 21 від 25 квітня 2019 року, квартиру АДРЕСА_4 .

04 липня 2019року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 04.07.2019 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1115.

Позивач ОСОБА_1 19 лютого 2020 року зареєстрував нерухоме майно квартиру АДРЕСА_5 , про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201712906 від 25.02.2020.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 607/4451/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що дана квартира є його особистою приватною власністю, оскільки куплена за власні кошти, відтак просить визнати квартиру АДРЕСА_2 , його особистою приватною власністю.

Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрував нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , 19 лютого 2020 року, тобто будучи уже в шлюбі.

Однак, даний факт не свідчить про те, що така квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначене нерухоме майно набуто у власність позивачем за рахунок його особистих коштів до реєстрації шлюбу з відповідачем.

В силу вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відтак, судом встановлено, що позивачу на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 ,проте позивач позбавлений можливості реалізувати свої права на вільне володіння, користування та розпорядження належною йому квартирою, оскільки реєстрація права власності на квартиру була проведена під час перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги законів, досліджені у судовому засіданні письмові докази, суд дійшов висновку, що права позивача як власника спірної квартири, підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання квартири АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Щодо стягнення судових витрат, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, ціна позову становила 12 476,38 грн та позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі.

За вказаних обставин, зважаючи на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, слід з відповідача на користь позивача стягнути судовий збір в розмірі 1 073,60 грн, сплаченого при поданні позову та стягнути з відповідача на користь держави 5 164,59 грн (12 476,38 грн / 2 1 073,60 грн).

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 316, 319, 328 Цивільного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5 164,59 грн (п`ять тисяч сто шістдесят чотири гривні 59 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_6 ;

відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 10 липня 2023 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко