Справа № 456/3294/22
Провадження № 2/456/207/2023
РІШЕННЯ

іменем України

29 червня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

при секретарі Кулешник С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області із позовом та просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач ОСОБА_2 є племінником позивача. Позивач та двоє її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 . В цій квартирі має також зареєстроване місце проживання відповідач, який був зареєстрований в квартирі, коли у ній проживала ще мати позивача ОСОБА_5 та брат позивача ОСОБА_6 , але відповідач жодного дня у спірній квартирі не проживав. Відповідач разом зі своїми батьками проживає в АДРЕСА_3 . Брат позивача був знятий з реєстрації у спірній квартирі на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02.02.2010 року. Мама позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Квартира в АДРЕСА_1 є двокімнатною та належить Стрийській міській раді Львівської області, а позивач є її основним квартиронаймачем. Відповідач ніколи не був членом сім`ї позивача, він не жив із позивачем, не вів спільно господарство, у спірній квартирі немає його майна, особистих речей. Відповідач не несе витрат по утриманні квартири, а з часу смерті бабці у квартирі взагалі не появляється. Через те, що відповідач має зареєстроване в квартирі місце проживання, позивач не може оформити житлові субсидії, сплачує комунальні послуги з розрахунку і за нього. З 2004 року не проживаючи в квартирі без поважних причин, відповідач втратив право на користування нею, а тому позивач просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просить вселити його у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати первісного позивача ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою та зобов`язати первісного позивача ОСОБА_1 надати йому ключі або можливість виготовити дублікати ключів від вищевказаної квартири.Покликається на те, що у спірній квартирі він зареєстрований з дня його народження і по даний час. Позивач за зустрічним позовом фактично проживав з батьками за адресою реєстрації місця проживання з народження, що підтверджується обмінною картою, відомостями пологового будинку, пологового відділення лікарні про новонародженого від 23.10.2004 року. Орієнтовно з п`ятирічного віку і по даний час позивач за зустрічним позовом з батьками проживає за адресою АДРЕСА_4 . Первісний позивач ОСОБА_1 також не проживає за адресою реєстрації місця проживання вже більше 12 років, а неповнолітні діти первісного позивача, яким на даний час 10 і 12 років, взагалі жодного дня не проживали за адресою реєстрації свого місця проживання, як не проживають там і на даний час, що вже є визначальною обставиною даної справи, оскільки не проживаючи у квартирі за адресою реєстрації місця проживання первісний позивач не мав права заявляти первісний позов. У первісному позові вказано, що квартира є комунальною власністю Стрийської міської ради Львівської області та при цьому безпідставно та недостовірно зазначено, що первісний позивач є основним квартиронаймачем цієї квартири, а на підтвердження цих недостовірних відомостей представлено суду довідку ОСББ «М. Залізняка 10» № 12 від 15.09.2022 року, в якій теж абсолютно безпідставно вказано, що первісний позивач є основним квартиронаймачем цієї квартири, без посилань на жодні правові підстави чи документи, які наділяють первісного позивача статусу основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_1 позивач не представила відповідного договору найму житлового приміщення на квартиру, ні рішення суду, яким первісного позивача визнано квартиронаймачем, оскільки їх не існує і ніколи не існувало. Не будучи наймачем спірної квартири та фактично не проживаючи у ній, а тільки тимчасово користуючись вказаною квартирою, первісний позивач є неналежним позивачем за первісним позовом, оскільки у справах про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом, як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню. При цьому особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), як первісний позивач, не мають права на пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач за зустрічним позовом зареєстрований та фактично проживав у спірній квартирі за згодою своєї покійної бабусі ОСОБА_5 , з якою у нього зажди були добрі відносини аж до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . До смерті бабці позивач за зустрічним позовом постійно відвідував її, часто залишався ночувати у неї та проживав з бабцею по декілька днів. У спірній квартирі він постійно без остраху залишав особисті речі, одяг, взуття, предмети особистої гігієни, тобто речі, які потрібні кожній особі. Однак по волі первісного позивача ОСОБА_1 , з дня поховання бабці і по даний час, позивач за зустрічним позовом не може увійти до спірної квартири, позбавлений можливості користуватися нею та речами, що там знаходяться, оскільки у день поховання бабці позивач за первісним позовом самовільно забрала ключі від квартири собі, без жодного погодження на це позивачем за зустрічним позовом чи його батьками, чим повністю обмежила ОСОБА_2 у доступі до квартири. Крім того, позивач за зустрічним позовом на момент смерті своєї бабці був неповнолітнім, а досягнув повноліття тільки 19.09.2022 року за кілька днів до подання первісного позову, у зв`язку з чим до цього часу повною мірою не міг реалізовувати своє житлове право на квартиру шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою та приватизації своєї частки у квартирі. Крім того, після смерті баби, мали місце об`єктивні форс-мажорні обставини, зумовлені військовим станом в Україні, що теж ускладнили та відстрочили дії, спрямовані на реалізацію своїх прав на квартиру. Крім того, позивач за зустрічним позовом навчається за стаціонарною формою навчання у ДНЗ «Вище професійне училище № 34 м. Стрий», яке забирає багато його часу, а частину літа, вільного від навчання, вимушений був працювати, спочатку в Україні, а потім у Польщі, у зв`язку з чим не мав можливості зайнятись житловими питаннями швидше, але при усьому цьому свого інтересу до квартири позивач за зустрічним позовом ніколи не втрачав, оскільки будь-яких прав на інше житло у нього немає. Позивачем за зустрічним позовом подано на ім`я Стрийського міського голови Канівця О.Л. заяву про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 від 08.11.2022 року, за результатами розгляду якої виконавчим комітетом Стрийської міської ради надано письмову відповідь від 15.12.2022 року № К-52/3.22 згідно якої позивачу за зустрічним позовом необхідно надати до міськвиконкому, серед інших, наявних у нього документів, технічний паспорт на квартиру та копії паспортів та ідентифікаційних кодів зареєстрованих в квартирі осіб. З даного приводу з метою провести технічну інвентаризацію квартири, для виготовлення технічного паспорта, позивач за зустрічним позовом звернувся по телефону до первісного позивача, щоб узгодити з нею, коли можна прибути в квартиру зі спеціалістом для проведення технічної інвентаризації квартири, однак нічого погодити не вдалось, оскільки первісний позивач повідомила, що судом розглядається її позовна заява, а тому всі питання будуть вирішуватись у судовому порядку та припинила розмову. Після цього первісний позивач вперто ігнорує усі повідомлення та телефонні дзвінки позивача за зустрічним позовом. Позивач ОСОБА_1 порушує його право на користування спірною квартирою, а тому змушений звернутися до суду з даним зустрічним позовом.

Відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якого покликається на те, що надана позивачем за зустрічним позовом копія обмінної карти з пологового будинку нічим не спростовує її позовних вимог і не доводить позовні вимоги ОСОБА_2 , який дійсно на час народження був зареєстрований в спірній квартирі, але постійно проживає зі своїми батьками за вказаною ним адресою. Твердження ОСОБА_2 про те, що він за життя своєї бабці проживав з нею по кілька днів, не є правдиві. За життя бабці позивач за зустрічним позовом зрідка провідував її. Також не відповідає дійсності, що відповідач за зустрічним позовом забрала ключі у ОСОБА_2 від квартири, оскільки ключів від квартири він ніколи не мав, але і ніколи не ставив такої вимоги, щоб відповідач за зустрічним позовом надала йому ключі від квартири. У позивача за зустрічним позовом не було такої потреби мати ключі, оскільки в квартирі немає жодного його майна, ні особистих його речей. Квартира в АДРЕСА_1 ніколи не була постійним місцем проживання ОСОБА_2 , оскільки постійним місцем проживання ОСОБА_2 є квартира по АДРЕСА_4 . Жодними діями відповідач за зустрічним позовом не позбавляла ОСОБА_2 права на житло, оскільки ОСОБА_2 добровільно з батьком перейшли проживати в інше житло. Також не заслуговують уваги посилання на те, що ОСОБА_2 був неповнолітній, оскільки інтереси неповнолітніх дітей представляють їх батьки. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його батьки всі ці роки не зверталися в правоохоронні органи чи до суду з приводу існуючих на його думку перешкод у користуванні житлом.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задоволити. Зустрічний позов заперечили та просять відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, покликаючись на викладені в ньому обставини, просили зустрічний позов задоволити та відмовити в первісному позові в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З довідки №12 виданої 15.09.2022 року ОСББ «М. Залізняка 10» ОСОБА_1 вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Із заяви ОСОБА_2 адресованій міському голові міста Стрий О. Канівцю від 08.11.2022 року вбачається, що ОСОБА_2 просить передати в особисту часткову власність квартирний будинок АДРЕСА_1 , яку він займає разом з членами сім`ї на умовах найму.

З відповіді виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області №К-52/3.22 від 15.12.2022 року, адресованій ОСОБА_2 вбачається, що виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області розглянувши заяву ОСОБА_2 стосовно приватизації житла, повідомлено, що для вирішення даного питання по суті, необхідно надати до міськвиконкому наступні документи: заяву на приватизацію квартири з підписами повнолітніх членів сім`ї, завірену керівником підприємства по обслуговуванню житла; технічний паспорт на квартиру; довідку з банку про використання житлових чеків; копії паспортів та ідентифікаційних кодів зареєстрованих в квартирі осіб; довідку з місця проживання та реєстрації.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснили, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , а проживає в даній квартирі позивач ОСОБА_1 та яка також проживала у цій квартирі на день смерті бабці ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона разом із сином ОСОБА_2 проживали за адресою АДРЕСА_1 з 2004 року по 2008 рік, а з 2008 року почали проживати по АДРЕСА_4 у квартирі її брата. На момент смерті бабці ОСОБА_5 ніхто не проживав у спірній квартирі. Зазначила, що у відповідача ОСОБА_2 іншого житла немає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02.02.2010 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Стрийської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, позов задоволено частково та визнано ОСОБА_6 , 1979 р.н., втратившим право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . Суд врахував, що малолітній ОСОБА_2 2004 р.н., не забезпечений іншим житлом, крім того, в якому зареєстрований, тому відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», з метою захисту його права на житло, було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання його втратившим право на користування житловим приміщенням у спірній квартирі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".

Також у постанові Верховного Суду України від 16.12.2020 у справі № 206/4028/18 міститься висновок, що малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Суд вважає, що тривала відсутність відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації викликана не через його волевиявлення, оскільки батька відповідача визнали втративши права на користування спірною квартирою, а відповідач на той час був неповнолітній та не міг фактично проживати у спірній квартирі без батьків. Однак у позивача зберігся намір ставитися до спірного жилого приміщення як до свого місця проживання, про що свідчить той факт, що досягнувши повноліття,08.11.2022 рокувідповідачем ОСОБА_2 на ім`я Стрийського міського голови Канівця О.Л. подано заяву про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст. 71 ЖК УРСР в зв`язку з тимчасовою відсутністю понад 6 місяців відсутні, оскільки ОСОБА_2 на момент смерті своєї бабці був неповнолітнім, а досягнув повноліття тільки 19.09.2022 року за декілька днів до подання первісного позову, у зв`язку з чим до цього часу повною мірою не міг реалізовувати своє житлове право на спірну квартиру.

Враховуючи вищенаведене, аналізуючи зібрані докази по справі і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач за зустрічним позовом чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, порушує його право користування спірною квартирою.

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову, оскільки вони є необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст.259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 07.07.2023 року.

Головуючий суддя С. С. Сас