Єдиний унікальний номер судової справи: 490/575/22
Номер провадження: 22-ц/812/575/23
Постанова

Іменем України

17 липня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/575/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Шолох Л.М., у приміщенні цього суду, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Трубу К.Б., звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовна заява вмотивована тим, що з 24 липня 2009 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2019 року.

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що між ними існує спір з приводу проживання доньки з одним із батьків, які розглядаються за його позовом у Ленінському районному суді м. Миколаєва та за позовом ОСОБА_2 у Заводському районному суді м. Миколаєва.

Йому стало відомо, що 12 січня 2022 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення №52, яким затвердив висновок служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , для її тимчасового виїзду за межі України.

Вважає це рішення незаконним і таким, що порушує його права.

При прийнятті рішення служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради ніяких бесід з ним не проводила та про прийняття рішення належним чином не проінформувала, службовим особам відповідача та ОСОБА_2 на час прийняття оскаржуваного рішення було достовірно відомо про наявність вищевказаних судових справ, предметом яких є визначення місця проживання дитини.

Вважає, що рішення прийнято на підставі недостовірних даних, при необ`єктивному з`ясуванні усіх обставин та в порушення п. 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №52 від 12 січня 2022 року про затвердження висновку служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , для її тимчасового виїзду за межі України та стягнути судові витрати у сумі 5 992 грн. 40 коп.

Заперечуючи проти позову відповідач, посилався на те, що оскаржуване рішення відповідало інтересам дитини. Крім того, це рішення не порушувало права позивача, оскільки воно не було реалізоване та на час розгляду цієї справи вже скасоване.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову зважаючи на те, що оскаржуване у цій справі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради визнано органом опіки таким, що втратило чинність та не було реалізоване, не зазначенням позивачем, які саме його права було порушено цим рішенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою скаргу, він наполягав на незаконності рішення відповідача, на що вказують наявні в матеріалах справи докази, які не були оцінені судом, що призвело до хибного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Заявник зазначав, що на час подачі даного позову оскаржуване рішення було чинним і до втрати ним чинності третя особа ОСОБА_2 будь-якої миті могла вивезти дитину за кордон. Цим рішенням були грубо порушені його права батька неповнолітньої дитини, місце проживання якої вирішується судами до теперішнього часу.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач, посилався на аналогічні підстави із запереченнями в суді першої інстанції.

Третя особа ОСОБА_2 не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу згідно приписів статті 360 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2019 року у справі № 487/3728/19 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24 липня 2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 489.

Під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач сплачує на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки та станом на 30 грудня 2021 року мав переплату по аліментам у 500 грн 00 коп.

Між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір про визначення місця проживання дитини (справа № 489/2059/20 та № 487/6788/20). Провадження у цих справах відкрито Ленінським районним судом м. Миколаєва 01 червня 2020 року і Заводським районним судом м. Миколаєва 13 листопада 2020 року відповідно.

Оскаржуваним у цій справі рішенням від 12 січня 2022 року №52 відповідач затвердив висновок служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_1 разом із її матір`ю, для її тимчасового виїзду за межі України. У висновку встановлено, що місце проживання дитини зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 та вона проживає разом із матір`ю по АДРЕСА_2 .

Надалі, за заявою ОСОБА_2 про неможливість скористатися оскаржуваним рішенням, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 09 лютого 2022 року № 161, скасоване оскаржуване рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 12 січня 2022 року № 52 «Про затвердження висновку служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за кордон України». Це рішення позивачем не оскаржувалося та є чинним.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №52 від 12 січня 2022 року про затвердження висновку служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , для її тимчасового виїзду за межі України.

Статтею 160 Сімейний кодексу встановлено порядок визначення місця дитини. Так, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Зміст цієї статті вказує на те, що місце проживання дитини до досягненню нею 18-ти років у будь-якому випадку є місце проживання її батьків (або одного з батьків), навіть у разі наявності спору про визначення місця проживання дитини, який розглядається судом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок).

Пунктом 72-1 Порядку визначено можливість підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина, подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини документи, передбачені цим Порядком.

Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади.

Районна, районна у м. Києві та м. Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади протягом семи робочих днів з дня подання заяви приймає рішення/розпорядження про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно з додатком 14 або відмову в його затвердженні, яке оформлюється на бланку органу, який його видає.

Підставами для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України є, зокрема, наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга і третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як встановлено кожен із батьків малолітньої дитини окремо звернувся із позовом про вирішення спору щодо визначення місця її проживання. Так, з червня 2020 року в провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа № 489/2059/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та з листопада 2020 року в провадження Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа №487/6788/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Отже, оскаржуване рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради, яким затверджено висновок служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за кордон України було прийнято з порушенням вимог частини другої статті 19, частини п`ятої статті 157 СК України, пункту 72 1 Порядку, що вірно констатував суд першої інстанції.

Проте, як встановлено за заявою ОСОБА_2 про неможливість скористатися оскаржуваним рішенням, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 09 лютого 2022 року № 161, скасоване рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 12 січня 2022 року № 52 «Про затвердження висновку служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за кордон України». Зазначене рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради позивач не оскаржував та воно є чинним.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що оскаржуване рішення втратило чинність та не було реалізоване, дійшов правильного висновку про те, що за вказаних обставин позивач не довів, що оскаржуване рішення відповідача призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження його батьківських прав та /або порушує його охоронювані інтереси.

Посилання позивача на те, що на час подання даного позову (20 січня 2022 року) оскаржуване рішення від 12 січня 2022 року було чинним і до втрати ним чинності, 09 лютого 2022 року, третя особа ОСОБА_2 будь-якої миті могла вивезти дитину за кордон, з огляду на відсутність доказів видачі відповідачем матері дитини оскаржуваного рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки воно не є обґрунтованим.

Крім того, позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні докази того, що оскаржуване рішення створює перешкоди позивачу у здійснені ним захисту своїх інтересів під час судових розглядів у вищезазначених справах за позовами батьків дитини про визначення місця проживання дитини.

За такого, твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що оскаржуваним рішенням були грубо порушені його права батька неповнолітньої дитини, місце проживання якої вирішується судами до теперішнього часу, є необґрунтованим, оскільки оскаржуване рішення органу опіки та піклування не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин.

За такого, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року.