Справа № 369/8877/22
Провадження № 2/369/1888/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(про забезпечення позову)

28.06.2023 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєва І.О., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №369/8877/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення порядку спілкування з дитиною, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення порядку спілкування з дитиною.

Позивачем 27 червня 2023 року подано до суду заяву за вхідн. №30808 про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначив, що у Позивача та Відповідача є спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сторони в шлюбі ніколи не перебували. Факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження яке наявне у матеріалах справи. Оскільки Позивач та Відповідач мешкають окремо, а дитина мешкає з Відповідачкою яка чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином та переховує дитину, позивач звернувся до суду.

Наразі, на думку позивача, є потреба у забезпеченні позову. Тому що втрачається емоційний і психологічний зв`язок батька і сина, через переховування дитини матір`ю йде цілеспрямоване відчуження дитини від батька, не має можливості дізнатись в якому стані здоров`я знаходиться син, приймати участь у вихованні та забезпечувати повноцінний розвиток дитини. Порушуються матір`ю права батька та дитини які передбаченні законодавством України щодо виховання та спілкування. Дитина має право згідно сімейного кодексу України на вільне спілкування з обома батьками.

Позивач сина не може побачити більше трьох місяців тому що ОСОБА_2 не надає цієї можливості, тому і виникла потреба у забезпеченні позову як в найкращих інтересах дитини. Позивач робив все можливе щоб зустрітись з сином але ці дії виявились без результативними, також ОСОБА_2 не виконує рішення №9/51 Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області (докази наявні у матеріалах справи, а саме копія протоколу від 07.03.2023 року складений капітаном поліції Фастівського РУП ГУНП у Київській обл. Олійник О.С зареєстровано за №1877., копія протоколу від 28.03.2023 року складений капітаном поліції Фастівського РУП ГУНП у Київській обл.. Івлєвим С.1 зареєстровано за №2428., копія протоколу від 31.03.2023 року складений поліцейським СРПП ВП№1 Фастівського РУП Щелкун М.С. зареєстровано №2479)

Також фактами, які підтверджують порушенням прав дитини та моїх є мої звернення до поліції: копія протоколу від 11.04.2023 року складений поліцейським СРПП ВП№1 Фастівського РУП майором поліції Шелковським Р.Л. зареєстровано талоном за №2779. копія протоколу від 04.04.2023 року складений поліцейським ВПЛ Фастівського РУП Дворським В.А. зареєстровано за №2590, копія протоколу від 19.05.2023 року складений поліцейським СРПП ВП№1 Фастівського РУП рядовий п-ї., Качан А.В зареєстровано за №3994., талони повідомлення єдиного обліку №2428, №2479, №2590, №2779, №2874. №1877. Заява до поліції від 19.05.2023 р. та талон повідомлення єдиного обліку до заяви №3994. Відповідь на звернення до поліції № 3244.

Задовольнивши дану заяву про забезпечення позову, на думку заявника, суд зможе запобігти будь-яким проявам недобросовісної поведінки відповідача стосовно відчуження дитини від батька, та можливість не порушувати право дитини на спілкування з обома батьками, а також це буде в найкращих інтересах дитини.

На думку заявника, заява про забезпечення позову не є тотожними вимогами позову, тому що не визначають участі у вихованні та графіку спілкування який є позивними вимогами. А також це є законне право дитини та обох батьків. Докази викладеного та фактів порушень прав дитини та батька надаю у додатках до цієї заяви.

Заявник просив встановити ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) обов`язок надавати ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) цілодобовий доступ до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незалежно від місця його знаходження, із правом безперешкодного проходження у будь-яке приміщення, квартиру, будинок; заборонити ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), у тому числі будь-яким фізичним особам переховувати від ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заборонити будь-яким фізичним особам, у тому ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до набрання законної сили рішення суду у справі № 369/8877/22 перешкоджати ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) виконувати батьківські права, у тому числі спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення порядку спілкування з дитиною.

Позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_3 в такому порядку: побачення з ночівлею без присутності матері: 1-3 тиждень місяця: з 17.00 годин вівторка до 20.00 годин середи, з 17.00 годин п`ятниці до 20.00 години неділі, 2-4 тиждень місяця: з 17.00 години вівторка до 19.00 години п`ятниці; проведення всіх свят ОСОБА_3 з ОСОБА_1 кожного парного року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від14 березня 2023 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Позивачем 27 червня 2023 року подано до суду заяву за вхідн. №30808 про забезпечення позову.

Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого30 липня 2020 року Олешківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Олешки, про що 30 липня 2020 року Олешківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено відповідний актовий запис № 243. Батьками особи зазначено: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 18877 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, зареєстрованого в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Відділенням поліції №1 (м. Боярка) Фастівського районного управління поліції ГУНП в Київській області за № 1877, 09.03.2023 року о 07:48 надійшла заява до РУ про те, що 09.03.2023 о 07:46 за адресою: АДРЕСА_4 , 09.03.2023 року до ВП №1 Фастівського РУП з заявою звернувся ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що колишня дружина ОСОБА_2 перешкоджає спілкуванню заявника з їхньою спільною дитиною ОСОБА_3 . Заявник: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тел.: НОМЕР_4 .

Подібні звернення ОСОБА_1 зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Відділенням поліції №1 (м. Боярка) Фастівського районного управління поліції ГУНП в Київській області за № 2479,2428,2874,2779,2590, 3994.

Відповідно до повідомлення відділення поліції № 1 Фастівського РУП від 01 червня 2023 року № 3244, відділення поліції № 1 Фастівського РУП розглянуло звернення, щодо встановлення місцезнаходження малолітньої дитини ОСОБА_3 та протиправних дій стосовно дитини, яке зареєстровано за № 3994 від 19.05.2023. Місце знаходження малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою проживання АДРЕСА_5 . Життю і здоров`ю нічого не загрожує протиправних дій стосовно дитини не вчиняються. Умови проживання задовільні.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК; а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник з сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що:

«під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що:

«співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що національні суди чітко вказали, що закон не передбачає надання права на побачення під час провадження у справі про розірвання шлюбу (див. пункти 8, 9 та 18 вище). Скарга заявника стосується наслідків, які застосування цього закону мало на його стосунки з сином (див. пункт 11 вище). Схоже, що після постановлення ухвали від 8 січня 2013 року заявнику стало важче підтримувати контакти зі своїм сином (див. пункти 10 і 11 вище). Суд визнає, що національні суди не завжди відхиляють як неприйнятні такі заяви про право на побачення, подані під час провадження у справі про розірвання шлюбу (див. пункт 25 вище). Однак заявник не міг отримати жодної вигоди від існування більш сприятливої внутрішньодержавної практики, оскільки рішення, прийняті національними судами в окремих справах, не є обов`язковими для будь-яких інших національних судів і не є головним джерелом права. Більше того, не можна було очікувати, що заявник звернеться із новою заявою про тимчасовий припис, як вказав Уряд (див. пункт 26 вище), оскільки ніщо в самому законі не дозволяло йому очікувати іншого результату від судів. Розглядаючи його заяву, національні суди лише застосували закон, хоча й у обмежувальний спосіб. Суд вважає, що положення закону, про яке йдеться, за своєю природою вилучило фактичні обставини справи зі сфери розгляду національними судами (див., mutatis mutandis, X and Others v. Austria [GC], № 19010/07, § 126, ECHR 2013). Уряд стверджував, що відсутність регулювання не була основною причиною відхилення судами заяви заявника про тимчасовий припис (див. пункт 24 вище). Але як би там не було, Суд зазначає, що саме цей аргумент переважав у рішеннях національних судів. Більше того, навіть решта аргументів, а саме те, що заявнику не перешкоджали бачитися з дитиною (див. пункт 8 вище) - не можна тлумачити як ефективне з`ясування найкращих інтересів дитини, а радше як просто спостереження за ситуацією в конкретний момент. Національні суди не досліджували нестабільності ситуації, а також не відповіли на клопотання заявника щодо більш детального графіку побачень (див. пункт 7 вище). Іншими словами, вони залишили реалізацію права, яке було важливим як для заявника, так і для його дитини, на розсуд дружини заявника, з якою у нього (на той час) був конфлікт інтересів (див. пункт 6 вище). Суд зазначає, що перешкода, яка оскаржується, за своєю природою є тимчасовою, оскільки може тривати лише доки триває провадження у справі про розірвання шлюбу. Однак у цій справі провадження, розпочате 13 вересня 2012 року (див. пункт 6 вище), тривало більше чотирьох років (див. пункт 16 вище). Таким чином, заявник - і, що не менш важливо, його дитина - страждали протягом приблизно трьох років і п`яти місяців - тобто з 9 червня 2013 року (коли він востаннє бачив свого сина - див. пункт 11 вище) до 2 листопада 2016 року (коли суд ухвалив остаточне рішення у справі - див. пункт 16 вище). Суд вважає, що тривалість провадження у цій справі дає підстави для висновку, що держава-відповідач не виконала свої позитивні зобов`язання за статтею 8 Конвенції (див., наприклад, M. and M. v. Croatia, № 10161/13, §§ 179 і 182, ECHR 2015 (витяги), і Eberhard and M. v. Slovenia, № 8673/05 і 9733/05, §§ 127 і 138-142, 1 грудня 2009 р.). Вищевказаних міркувань достатньо, щоб Суд дійшов висновку, що щодо надання права на побачення під час провадження у справі про розірвання шлюбу румунські органи влади не виконали своїх позитивних зобов`язань, що випливають із статті 8 Конвенції. Основна проблема полягає в недостатній якості національного законодавства. Відповідно, мало місце порушення цього положення (CRISTIAN CATALIN UNGUREANU v. ROMANIA, № 6221/14, § 29-34, ЄСПЛ, від 04 вересня 2018 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що:

«у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини».

Отже, відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини ОСОБА_3 з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц.

Отже, зустрічі ОСОБА_1 як батька з дитиною ОСОБА_3 є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що:

«судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення порядку спілкування батька з дитиною, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи про визначення порядку спілкування з дитиною, проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині заборони будь-яким фізичним особам, у тому числі ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до набрання законної сили рішення суду у справі № 369/8877/22 перешкоджати ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) виконувати батьківські права, у тому числі у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд відмовляє у задоволенні частини вимог про встановлення ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) обов`язку надавати ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) цілодобовий доступ до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незалежно від місця його знаходження, із правом безперешкодного проходження у будь-яке приміщення, квартиру, будинок, та заборони ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), у тому числі будь-яким фізичним особам переховувати від ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позовними вимогами, та не мати наслідків фактичного задоволення позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Так, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ураховуючи вищенаведене вимога заявника про надання йому права безперешкодного проходження у будь-яке приміщення, квартиру, будинок для спілкування з дитиною, не підлягає до задоволення, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову буде порушувати права власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 258, 261, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №369/8877/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення порядку спілкування з дитиною, - задовольнити частково.

Заборонити будь-яким фізичним особам, у тому числі ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника податків - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до набрання законної сили рішення суду у справі № 369/8877/22 перешкоджати ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) виконувати батьківські права, у тому числі у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: І.О. Фінагеєва