Єдиний унікальний номер судової справи: 487/6426/21
Номер провадження: 22-ц/812/721/23 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 її представника - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Ткаченко Оленою Іванівною

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Щербини С.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 за участю третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвої Інни Миколаївни про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року адвокат Істоміна К.В. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є сином ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 11 серпня 2007 року батько позивача перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . У період шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Після смерті батька, син у встановлений законом строк, звернувся до приватного нотаріуса Матвєєвої І.М. із заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 28 травня 2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із не наданням правовстановлюючих документів на підтвердження права власності спадкодавця на частки даної квартири.

Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати за ним право власності на частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу - Матвєєву Інну Миколаївну.

26 жовтня 2021 року відповідачка надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування позиції зазначила, що спірна квартира хоча і була придбана нею в період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , однак є її особистою власністю. Так 03 лютого 2014 року між нею та ТОВ «ФК «Спецінвестбуд» було укладено Договір про участь у фінансуванні будівництва. За умовами даного договору нею було внесено перший платіж за спірну квартиру в сумі 100 000 грн. В подальшому, 07 жовтня 2014 року між нею та ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» було укладено договір купівлі - продажу спірної квартири, яким було узгоджено графік оплати. За фактом сплати нею повної вартості спірної квартири в сумі 352 200 грн., 26 листопада 2016 року за нею було зареєстровано право власності. Зазначила, що перший платіж в сумі 100 000 грн. нею було сплачено за рахунок безвідсоткової позики одержаної за місцем роботи, яку було погашено нею за рахунок грошових коштів одержаних від продажу належної її на праві особистої власності квартири. Зазначила, що відчужила дану квартиру за 23 500 доларів США. Та в подальшому, залишок грошових коштів від продажу її особистого майна було витрачено на погашення платежів за договором-купівлі продажу. Також в рахунок оплати вартості спірної квартири нею використовувалися грошові кошти з її заробітної плати. Чоловік на той момент не мав постійного місця роботи. З огляду на те, що на придбання спірної квартири було, в тому числі, використано заробітну плату подружжя вважає, що частка померлого чоловіка в праві власності на спірну квартиру є не значною, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання права власності на неї за позивачем. Наголосила на тому, що за життя ОСОБА_1 не оспорював її право особистої власності на дану квартиру.

18 листопада 2021 року позивач надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_3 не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що за його розрахунком загальна вартість спірної квартири складає 41 742 доларів США. Таким чином, сума внесених особистих коштів відповідача становить 49%. З огляду на те, що його батьком при укладенні договору купівлі-продажу було надано нотаріально посвідчену згоду, спірна квартира має статус сумісного майна подружжя. Спільне проживання подружжя в даній квартирі свідчить про придбання її в інтересах сім`ї ОСОБА_5 та внесення грошових коштів за оплату вартості спірної квартири з сімейного бюджету. За такого, наполягав на задоволенні заявлених ним позовних вимог в повному обсязі.

17 грудня 2021 року відповідач надала суду пояснення в яких зазначила, що спірна квартира була придбана нею за власні кошти за рахунок позики, взятої за місцем роботи позики, продажу її особистого майна та заробітної плати. Строк здачі квартири в експлуатацію було відкладено з провини забудовника, в зв`язку з чим грошові кошти від продажу її квартири зберігалися в банківській скриньці її подруги ОСОБА_6 . Повідомила, що в період з лютого 2016 року по жовтень 2016 року в рахунок сплати вартості спірної квартири було використано заробітну плату подружжя в сумі 3 498,31 доларів США. Тобто, на її думку, частка майна померлого чоловіка складає 6,8%. З огляду на що відповідач може претендували лише на 3,4%. Посилалася на незначну частку у праві власності спадкодавця, в зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2023 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що після остаточної оплати вартості квартири АДРЕСА_1 , подружжя ОСОБА_5 спільно проживали в даній квартирі, а відтак дана квартира була придбана подружжям з метою поліпшення умов проживання сім`ї ОСОБА_5 та в інтересах сім`ї ОСОБА_5 .

Враховуючи розмір доходів відповідача з урахуванням вартості спірної квартири та тривалого періоду спільного проживання подружжя ОСОБА_5 в даній квартирі викликає об`єктивний сумнів щодо того, що виключно грошові кошти ОСОБА_3 були витрачені на придбання спірної квартири, враховуючи ту обставину, що сім`я ОСОБА_5 потребувала матеріального забезпечення на побутові потреби у зазначений час. З огляду на викладене, квартира АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном подружжям ОСОБА_5 . Підстав для відступлення від засад рівності часток у праві сумісної власності на майно суд не вбачає, отже, частка ОСОБА_1 у праві спільної власності на вищенаведену квартиру складає . За життя частка спадкодавця у спірній квартирі складає та наявність іншого спадкоємця дружини померлого ОСОБА_3 , суд дійшов до переконання, про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частку кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька.

В апеляційній скарзі адвокат Ткаченко О.І., яка діє в інтересах ОСОБА_3 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення процесуальних норм права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував тих обставин, що використати на купівлю квартири, кошти отримані померлим в якості заробітної плати було не можливо у зв`язку з їх недостатністю та необхідністю забезпечувати інші першочергові потреби, зокрема у лікуванні, отже доказів про наявність спільних коштів за рахунок заробітку померлого для придбання квартири не має. Зазначає, що судом не враховано вкладення відповідачки в придбання спірної квартири, а тому зроблено хибний висновок про відсутність підстав відходу від принципу рівності часток у спільній власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Істоміна К.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2023 року - без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 11 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (копія Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ).

У період перебування у шлюбі, 03 лютого 2014 року між ТОВ «ФК «Спецінвестбуд» (Управитель) та ОСОБА_3 (Довіритель) було укладено Договір №29/10-102 про участь у фонді фінансування будівництва «Житлова забудова мікрорайону «Ліски-2» на намитій території АДРЕСА_2 , 1 черга, корпус АДРЕСА_3 .

Об`єктом будівництва за цим Договором є житловий будинок - корпус АДРЕСА_4 , будівництво якого організує Забудовник ТОВ «Компанія» «Столиця-Буд» та фінансує Управитель за рахунок отриманих в управління від довірителів коштів. З дня підписання цього Договору Довіритель протягом 10 днів вносить на рахунок Управителя грошові кошти в розмірі 91 200 грн., що становить 26,32% вартості об`єкта інвестування, але не менше 25% вартості об`єкта інвестування, за поточною ціною вимірної одиниці об`єкта інвестування, встановленою за згодою сторін на день внесення коштів.

Поточна ціна вимірної одиниці 1,00 кв.м. складає 5 717,41 грн., загальна вартість об`єкта складає 346 474,92 грн. (т. 1 а.с. 59-63).

21 липня 2014 року ТОВ «ФК «Спецінвестбуд» ОСОБА_3 видано свідоцтво №29/1-102/6, в якому затверджено графік внесення коштів за договором №29/10-102 від 03 лютого 2014 року (т.1 а.с. 64).

07 жовтня 2014 року між ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №3046 (т. 1 а.с.69-70).

За умовами вказаного договору продаж квартири вчиняється за ціною 352 200 грн., що еквівалентно 27 199, 01 доларів США. В момент укладання даного договору покупець оплатив продавцю суму у розмірі 232 200 грн., що еквівалентно 17 931 доларів США та становить 65,93% від ціни квартири. Залишок ціни квартири 120 000 грн, що еквівалентно 9 267,12 доларам США, які покупець зобов`язується оплатити продавцю в гривнях рівними частинами по 5000 грн. (еквівалентно 386,13 доларів США) з 28 листопада 2014 року до 30 жовтня 2016 року. Право власності на квартиру, що є предметом цього Договору у покупця виникає після повного розрахунку з продавцем та з моменту державної реєстрації Договору.

У пункті 4.5. передбачено, що покупець довела до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець на момент укладання цього договору перебуває у шлюбі з гр. ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , який окремою заявою надав згоду на укладання цього договору, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. 07 жовтня 2014 року за р.№3045. У пункті 7.2 вказаного договору нотаріусом роз`яснено сторонам ст. 57-62, 65,74, 76 Сімейного кодексу України.

Відповідно до наданих копії квитанції №55969 від 05 лютого 2014 та квитанції про оплату грошових коштів за графіком, руху коштів по рахунку ОСОБА_3 , квитанції про оплату за договором купівлі-продажу останньою було сплачено 352 200 грн. (т. 1 а.с.81-95, 212).

26 листопада 2016 року на підставі заяви ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» про повний розрахунок ОСОБА_3 у розмірі 352 200 грн. за квартиру, відбулася державна реєстрація приватної власності ОСОБА_3 на квартиру (т. 1 а.с. 71).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 73803496 від 24 листопада 2016 року, підставою для державної реєстрації слугував договір купівлі-продажу, серія та номер: 3046, виданий 07 жовтня 2014 року(т.1 а.с.72).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с.10).

Після смерті ОСОБА_1 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєвою І.М. була заведена спадкова справа №28/2019 (т. 1 а.с.112-156).

Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_1 є його дружина - ОСОБА_3 та його син - ОСОБА_1 , які отримали свідоцтва про право на спадщини за законом від14 травня та 28 травня 2020 року на частку квартири АДРЕСА_6 .

Подаючи заяву про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_1 вказував про наявність спадкового майна у вигляді спірної квартири.

Постановою приватного нотаріуса від 28 травня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на дане майно за спадкодавцем (т. 1 а.с. 12).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя його батька та ОСОБА_3 , а відтак він має право на частку квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина 1 статті 1226 ЦК України).

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Заперечуючи проти позову відповідачка посилалася на те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, а саме за кошти від продажу належної їй на праві власності квартири кв. АДРЕСА_7 та за кошти отримані нею в якості безвідсоткової позики за місцем роботи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працює директором фінансовим ТОВ «Ре-Марка» з 02 січня 2013 року по теперішній час (т. 1 а.с.55).

03 лютого 2014 року між ТОВ «Ре-Марка» та ОСОБА_3 було укладено Договір позики (безвідсоткової) за умовами якого остання отримала грошові кошти у сумі 100 000 грн. (т.1 а.с. 50-53). липня 2014 року, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №200, №201 (т.1 а.с. 57).

07 липня 2014 року у присутності директора Агентства Нерухомості «Юрінформ» Єрмолова О.В., між ОСОБА_7 , як покупцем та ОСОБА_3 як продавцем було укладено договір про наміри купівлі-продажу квартири кв. АДРЕСА_7 , в якому сторони передбачили вартість вказаної квартири 276 830 грн., що еквівалентно 23 500 доларів США. Аванс за вказану квартиру передано у сумі 3 534, що еквівалентно 300 доларів США за курсом НБУ 11,78 грн. за 1 долар США (т. 1 а.с. 65).

11 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, зареєстрований в реєстрі за №432.

Пунктом 2.2. договору купівлі-продажу передбачено, що продаж цей сторонами за домовленістю між ними вчинений за 149 800 грн. Сторони стверджують, що обізнані стосовно ринкових цін на аналогічне нерухоме майно і зазначена у договорі продажна вартість є дійсною, сторони її вважають вигідною для себе, і не пов`язаною зі збігом тяжких обставин для продавця так і для покупця. Зазначену ціну покупець повністю сплатив, а продавець отримав у повній сумі, безпосередньо перед підписанням цього договору. Своїми підписами на договорі сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором і відсутність будь-яких матеріальних претензій один до одного (т. 1 а.с. 66-67).

За таких обставин, суд першої інстанції вірно зазначив про не належність та допустимість доказів на підтвердження ціни продажу належної ОСОБА_3 на праві особистої власності квартири АДРЕСА_7 , наданий відповідачкою договір про наміри купівлі-продажу квартири від 07 липня 2014 року та розписки від 11 липня 2014 року (а.с. 68).

За такого, суд правильно не врахував покази, допитаної в якості свідка ОСОБА_6 про те, що належна ОСОБА_3 на праві особистої власності квартира була продана за 25 000 доларів США та те, що саме ці кошти від продажу зберігалися в її банківській скринці та витрачалися на оплату спірної квартири, оскільки остання не була очевидцем даних подій, про це їй відомо зі слів відповідачки. До того ж, матеріали справи не містять доказів на підтвердження зберігання грошових коштів у будь-якій сумі на банківській скринці ОСОБА_6 у період з 11 липня 2014 року по 21 листопада 2016 року та їх використання.

Відповідно до наданих копії квитанції №55969 від 05 лютого 2014 та квитанції про оплату грошових коштів за графіком, руху коштів по рахунку ОСОБА_3 , квитанції про оплату за договором купівлі-продажу останньою було сплачено 352 200 грн. (т. 1 а.с.81-95, 212).

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження, що сплачені кошти за спірну квартиру належать особисто ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Крім того, судом встановлено, що за час подружнього життя подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мала наступні доходи.

З 02 січня 2013 року та станом на 22 жовтня 2021 року ОСОБА_3 працює фінансовим директором ТОВ «Ре-Марка» заробітна плата не зазначена, довідка за №1К/10/21 (т. а.с. 55).

ОСОБА_1 працював у ТОВ СП «Нібулон» з 02 липня 2012 року по 23 вересня 2014 року механіком групового флоту сектору експлуатації флоту судноплавної компанії. Його посадовий оклад на день прийняття на роботу складав 6600 грн., з 01 грудня 2012 року і день звільнення 7500 грн. (т. 1 а.с. 163).

Згідно довідки від 12 січня 2021 року №8, ОСОБА_1 працював на ТОВ «Дайвін марін сервіс» з 14 вересня 2015 року по 10 листопада 2016 року на посаді старший механік-капітан, його загальний дохід за даний період склав 24 683,42 грн. (т.1 а.с. 77).

Окрім того, відповідно до Довідки філії «Дельта-лоцман» ДП «АМПУ» ОСОБА_1 працював у філії з 01.10.2017 року по 31.03.2017 року та з 04.04.2017 року по 18.04.2018 року на посаді провідного інженера філії. Загальна сума його фактичного заробітку за дані періоди склала 296314,23 грн. (т. 1 а.с. 164).

Отже, встановлене свідчить про те, що презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну квартиру) не спростована, у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна лише за особисті кошти ОСОБА_3 а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та частки кожного є рівними та складають по частині.

Як встановлено судом, позивач є сином померлого, а відтак має право на спадкування за законом на частку спірної квартири. Разом з тим, враховуючи наявність іншого спадкоємця - дружини ОСОБА_3 , яка заперечує право власності померлого на майно придбане у шлюбі, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для захисту прав позивача як спадкоємця в судовому порядку та визнав за ОСОБА_1 право власності на частки спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження спільних коштів за рахунок заробітку померлого у зв`язку з його хворобою не можуть бути прийняті до уваги, оскільки саме відповідачка повинна довести, що кошти внесені на оплату будівництва спірної квартири у період подружнього життя є її особистими коштами, що під час розгляду справи доведено не було.

Посилання на те, що судом зроблено хибний висновок про відсутність підстав відходу від принципу рівності часток у спільній власності є безпідставними, з огляду на те, що під час укладання 07 жовтня 2014 року між ТОВ «Компанія «Столиця-Буд» та ОСОБА_3 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №3046 нотаріусом було роз`яснено ст. 57-62, 65,74,76 Сімейного кодексу України, що свідчить про обізнаність відповідачки про те, що спірна квартира має статус спільного майна подружжя.

До того ж після оформлення права власності на спірну квартиру 21 листопада 2016 року та до дня смерті чоловіка ОСОБА_1 11 жовтня 2019 року відповідачка ніяким чином не оспорювала права спільної сумісної власності на квартиру (оформлення будь-яких нотаріально посвідчених правочинів, звернення з позовом до суду).

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Ткаченко Оленою Іванівною - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року.