КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/3423/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3674/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Савіцькій Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Дударєва І.Ю., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Лукач О.П.,-

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом.

Просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15 вересня 2015 року ОСОБА_3 на 1/6 частину земельної ділянки, площею 0,0800 га, кадастровий номер :03:167:0173, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також на 1/12 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_4 , після смерті якої залишилася спадщина, яка складається з: житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,8332 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельної ділянки, площею 0, 0800 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

27 жовтня 2008 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла усе своє майно синові - ОСОБА_1 .

У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім нього, із заявами до нотаріуса також звернулися батько позивача - ОСОБА_5 та сестра позивача - ОСОБА_2 . На підставі поданих заяв нотаріусом заведено спадкову справу №204/2015.

У липні 2021 року позивач звернувся до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, проте постановою державного нотаріуса Вишгородської районної нотаріальної контори від 30 липня 2021 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 .

Вважає, що нотаріус без достатніх правових підстав видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд неповно та неправильно встановив обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як спадкоємець за законом, правомірно отримала свідоцтва про право на спадщину у порядку статті 1241 ЦК України.

Проте з мотивами рішення суду погодитися не можна.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис № 112 та зареєстровано виконавчим комітетом Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

За життя ОСОБА_4 27 жовтня 2008 року склала заповіт, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

20 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини за законом.

ОСОБА_1 в цей день також звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним ОСОБА_4 27 жовтня 2008 року № 2-3157.

12 червня 2015 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся ОСОБА_5 , чоловік ОСОБА_4 .

06 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про видачу свідоцтва на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_4 , зазначивши, що їй відомо про зміст заповіту та на день смерті матері вона досягла пенсійного віку.

15 вересня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області із спільною заявою про видачу кожному з них, як особам, що були непрацездатними на день смерті спадкодавця, свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині.

04 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

04 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

30 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Дударєвої І.Ю. від 30 липня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину та заповітом на 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що відповідач не мала права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки на день її відкриття не досягла пенсійного віку, встановленого законом для жінок.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1261-1265 ЦК України передбачено п`ять черг спадкування за законом, які у визначеному законодавством порядку закликаються до спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, другий з подружжя та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Також у п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно із ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Вважаючи позовні вимоги необгрунтованими, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку у спадщині та правомірно отриала свідоцтво про право на спадщину, оскільки на час смерті спадкодавця досягла пенсійного віку.

Проте суд першої інстанції не звернув свою увагу, що відповідач не досягла пенсійного віку на час смерті спадкодавця та не мала віку, визначеного пунктом 2 частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», й відповідно на час відкриття спадщини не досягла пенсійного віку, встановленого законом для жінок, а вихід на пенсію на пільгових умовах не свідчить про її непрацездатність і права на обов`язкову частку у спадщині не надає.

Отже позовні вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є обґрунтованими.

Загальна позовна давність, згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні в апеляційному суді позивач пояснив, що знав про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину з 2015 року, утім звернувся в суд з позовом лише у 2021 році.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 24 жовтня 2022 року постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10 липня 2023 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко