провадження № 22-ц/824/3878/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 280 000 грн. та 8 000 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 травня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, про що свідчить написана ОСОБА_1 розписка. За умовами договору позики відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США, що на дату подання позовної заяви становить 213 536 грн. та 280 000 грн. та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 30 червня 2021 року. У разі неповернення коштів своєчасно відповідач зобов`язувався виплатити позивачеві пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення. Станом на 14 вересня 2021 року, незважаючи на неодноразові звернення позивача, відповідач не повернув отримані в борг кошти.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що ним подано до суду клопотання про слухання справи в позовному провадженні з викликом сторін, однак, не зважаючи на клопотання, суд не викликав до суду позивача та відповідача, а тому він був позбавлений можливості подавати докази та заперечувати проти вимог позивача. Доводи позивача, які викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки позивач не надав суду належно завірені докази звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу, як передбачено ст. 81 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що відповідач просив слухати справу з викликом сторін, щоб особисто дослідити розписку, але клопотання про надання до суду оригіналу розписки не подавав, хоча позивач зазначав, що оригінал розписки знаходиться в нього, тобто, перепон для її огляду позивач не створював. Також, відповідач не визнає підпис на договорі позики (розписці), хоча жодного разу цього не зазначав у відзиві на позовну заяву та клопотаннях поданих до суду першої інстанції, більше того, не заперечував факту її підписання та факту отримання коштів. Позивач зазначає, що права відповідача жодним чином не були порушені, оскільки судом першої інстанції відповідачеві було подано строк на подання відзиву та надання клопотання, при цьому, кожне клопотання розглядалося судом незважаючи на пропущення строків їх подання. Позивач вказує про те, що відповідачем не було обґрунтовано ні підстав розглядати справу з викликом сторін, ні обґрунтовано необхідності виклику свідків, а клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відповідачем взагалі не заявлялося в суді першої інстанції, як і тверджень про те, що він не підписував розписку відповідачем не заявлялося.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 25 травня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США та 280 000 грн. та зобов?язався їх повернути в повному обсязі та своєчасно до 30 червня 2021 року. У разі недотримання цього зобов?язання, зобов?язався виплатити пеню у розмірі 1 % за кожен день простроченої виплати (а.с. 6).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах. При цьому, відповідач не оспорював факту наявності написаної ним власноручно розписки від 25 травня 2021 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560 св 2) та постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 1049 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначає, що він передав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США та 280 000 грн. Відповідач зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 30 червня 2021 року. Однак, відповідач не повернув кошти у визначений договором строк та не сплатив відсотки за користування кредитними коштами. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав розписку.

Всупереч вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем не спростовано факт отримання ним коштів за договором позики та не доведено факту повергнення коштів.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказує про те, що договір позики він не підписував та просив суд апеляційної інстанції призначити по справі почеркознавчу експертизу. Натомість, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не оспорював факт написання зазначеної розписки та не заявляв клопотання про призначення експертизи у зв`язку з тим, що він не підписував розписку, чи не писав її взагалі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а.с. 24).

Копію ухвали від 22 жовтня 2021 року було направлено на адреси сторін. Крім того, відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками.

13 грудня 2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 27).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 29).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали від 22 жовтня 2021 року про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками 18 грудня 2021 року (а.с. 31).

11 лютого 2022 року надійшов відзив відповідача, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що посилання позивача на те, що станом на 14 вересня 2021 року неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, отримані в борг не відповідають дійсності, так як позивач не надав суду належно завірені докази звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу (а.с. 33-35).

Відтак, будучи обізнаним про наявність спору щодо стягнення з нього грошових коштів за договором позики (розписки), відповідач, скориставшись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не заперечував факту написання ним відповідної розписки.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, вказуючи про те, що не підписував договору позики та заявляючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, відповідач не звернув уваги на те, що у відповідності до вимог ст. 81, ч. 3 ст. 83 ЦПК України на спростування доводів позовної заяви, він не був позбавлений можливості заявити про такі обставини разом з поданням відзиву на позову заяву. Однак, такий обов`язок відповідач проігнорував. При цьому, апеляційний суд не вбачає поважних причин неподання зазначених доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження не обмежує учасників справи подавати відзиви, висловлювати свої заперечення на спростування доводів позовних вимог чи заявляти відповідні клопотання. А тому, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача щодо не підписання ним наданої позивачем розписки про отримання коштів.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач знову вказує, що позивач не надав доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів. Однак, такі доводи є необґрунтованими з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту розписки від 25 травня 2021 року відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у строк до 30 червня 2021 року, тобто, розписка містить умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням та дати їх повернення.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відтак, зобов`язуючись повернути борг у строк до 30 червня 2021 року, відповідач був зобов`язаний повернути кошти саме в цей день без пред`явлення такої вимоги позивачем.

З огляду на зазначені обставини, позивачем доведено факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних в розписці умовах. Розписка містить умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язання їх повернення у строк та дати отримання коштів, розписка засвідчена підписом позичальника, а, відтак, містить всі істотні умови договору. Зазначені обставини не спростовані відповідачем під час розгляду справи як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повне судове рішення складено 03 липня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.