Номер провадження: 22-ц/813/3451/23
Справа № 1512/2-1112/11
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Довженка Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2022 року за скаргою адвоката Довженка Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на дії приватного виконавця під час виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №1512/2-1112/11, суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, стягувач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», боржник: ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

10 червня 2021 року адвокат Довженко Олексій Юрійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця під час виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №1512/2-1112/11, у який просить суд визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, щодо його не звернення до суду із поданням про визначення частки у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме; квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. звернутися до суду з метою визначення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя; визнання неправомірною постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 26.02.2021 по виконавчому провадженню №56262947 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. вчинити дії щодо узгодження вартості арештованого майна ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнання неправомірною постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 26.02.2021 по виконавчому провадженню №56262984 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, з метою визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. вчинити дії щодо узгодження вартості майна ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_2 ; визнання неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. щодо передачі квартири АДРЕСА_1 на примусову реалізацію у ході виконавчого провадження №56266095, шляхом проведення електронних торгів на електронному майданчику ДП «Сетам», та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. відкликати акт від 23.04.2021 про проведення електронних торгів щодо квартири АДРЕСА_1 ; визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., щодо не вчинення ним дій щодо порядку узгодження вартості майна стягувача та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. вчинити дії щодо узгодження вартості іншого арештованого майна ОСОБА_1 ; визнання оцінки, виконаної ОСОБА_3 у формі звіту, щодо вартості квартири за адресою: АДРЕСА_3 такою, що не підлягає застосуванню; визнання оцінки, виконаної ОСОБА_3 у формі звіту, щодо вартості квартири за адресою: АДРЕСА_4 такою, що не підлягає застосуванню.

Скарга обґрунтована тим, що під час примусового виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у справі №2-1112/11 про стягнення на користь АТ « Райффайзен Банк Аваль» у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 04.10.2005 в розмірі 153 236,98 доларів США а також заборгованості за кредитним договором №014/0027/82/73539 від 20.04.2007 в розмірі 212 638,66 доларів США, однак під час виконавчого провадження, у супереч діючого законодавства, виконавець не звернувся до суду із заявою про визначення частки боржника у спільному майні подружжя, у зв`язку із чим здійснюється звернення і на ту частку майна яка боржнику, по конкретному виконавчому провадженню, не належить, а крім того виконавець не узгодивши між сторонами виконавчого провадження оцінку майна , передчасно, залучив до виконавчого провадження суб`єкта оціночної діяльності, що свідчить про суттєві порушення з боку виконавця та є підставою для відкликання акту проведення електронних торгів майна а також скасування відповідних постанов.

Представники суб`єкта оскарження приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. та стягувача АТ «Райффайзен банк Аваль» заперечували проти задоволення скарги, враховуючи відсутність будь-яких доказів порушення прав боржника квартира належить боржникам які мають солідарне зобов`язання, а оцінка нерухомого майна проведена відповідним суб`єктом у відповідності до діючого законодавства. Також представник стягувача звертав увагу суду на строк виконання рішення суду, який у зв`язку з чисельними зверненнями обох боржників до суду з різними скаргами не виконується майже десять років, що суттєво порушує право боржника.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2022 року відмовлено у задоволенні скарги адвоката Довженка О.Ю., подану в інтересах ОСОБА_1 на дії приватного виконавця під час виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №1512/2-1112/11 вимогами якої є: визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., щодо його не звернення до суду з поданням про визначення частки у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме; квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. звернутися до суду з метою визначення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя; визнання неправомірною постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 26.02.2021 по виконавчому провадженню №56262947 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. вчинити дії щодо узгодження вартості арештованого майна ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнання неправомірною постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 26.02.2021 по виконавчому провадженню №56262984 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, з метою визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. вчинити дії щодо узгодження вартості майна ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_2 ; визнання неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. щодо передачі квартири АДРЕСА_1 на примусову реалізацію у ході виконавчого провадження №56266095, шляхом проведення електронних торгів на електронному майданчику ДП «Сетам», та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. відкликати акт від 23.04.2021 про проведення електронних торгів щодо квартири АДРЕСА_1 ; визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., щодо не вчинення ним дій щодо порядку узгодження вартості майна Стягувача та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. вчинити дії щодо узгодження вартості іншого арештованого майна ОСОБА_1 ; визнання оцінки, виконаної ОСОБА_3 у формі звіту, щодо вартості квартири за адресою: АДРЕСА_3 такою, що не підлягає застосуванню; визнання оцінки, виконаної ОСОБА_3 у формі звіту, щодо вартості квартири за адресою: АДРЕСА_4 такою, що не підлягає застосуванню.

В апеляційній скарзі адвокат Довженко Олексій Юрійович в інтересах боржника ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати й постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши адвоката Довженка О.Ю. в інтересах ОСОБА_1 , адвоката Семеняка В.В. в інтересах АТ «Райффайзен Банк Аваль» та представника приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. адвоката Гросу В.Є., дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Семеняка Вячеслава Володимировича в інтересах стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (Hornby v. Greece, №18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Статтями 447, 448 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон) є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За змістом статей 1, 5 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Згідно із пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У частинах 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконаче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом частин першої третьої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання.

За приписами частини п`ятої цієї статті виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

У частині 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2012 у справі №2-1112/11, позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 4.10.2005 153 236,98 дол. США та за кредитним договором №014/0027/82/73539 від 20.04.2007 212 638,66 дол. США.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2012 у справі №2-1112/11 набрало законної сили та 21 травня 2012 року видані виконавчі листи.

20 липня 2012 року Головним державним виконавцем Другого Київського ВДВС в м. Одеси Плахута Д.В. відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів від 21.05.2012 про стягнення боргу з ОСОБА_2 (АСВП №33523405, Ідентифікатор доступу: Г735АДЕ0Б5Д0) та ОСОБА_4 (АСВП №56262947, Ідентифікатор доступу: Е300684ВЕ8ДВ).

Постановою Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУ юстиції в Одеській області від 16.11.2015 ВП №33523405 повернуто виконавчий лист №2-1112/11 виданий 21.05.2012 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 на підставі п. 9, частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУ юстиції в Одеській області від 05.11.2015 ВП №33524736 повернуто виконавчий лист №2-1112/11 виданий 21.05.2012 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 на підставі п. 9, частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановами Київського відділу ДВС м. Одеси ГТУ юстиції в Одеській області від 28.01.2016 відкрито виконавчі провадження з виконання виконавчих листів №2-1112/11 виданий 21.05.2012 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ..

Постановою Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУ юстиції в Одеській області від 17.04.2018 ВП №49997804 повернуто виконавчий лист №2-1112/11 виданий 21.05.2012 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 на підставі п. 2, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Встановлено, що виконавчий документ може повторно пред`явлений для виконання в строк до 17.04.2021.

Постановою Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУ юстиції в Одеській області від 18.04.2018 ВП №49997803 повернуто виконавчий лист №2-1112/11 виданий 21.05.2012 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 на підставі п. 4, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Встановлено, що виконавчий документ може повторно пред`явлений для виконання в строк до 18.04.2021.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 липня 2018 року у справі №1512/2-1112/11, (провадження №22-ц/785/6193/18) повернуто без розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року у справі №1512/2- 1112/11 (провадження №4-с/520/78/18) (суддя Петренко В.С.), залишено без розгляду скаргу ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Парфьонова Г.В., у якій скаржник просить суд визнати неправомірними дії приватного судового виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №56262984 від 24 квітня 2018 року, на підставі виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси 21 травня 2012 року, строк дії якого давно закінчився; визнати постанову про відкриття №56262984 від 24 квітня 2018року неправомірною.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у справі №1512/2-1112/11 (провадження №4-с/520/76/18) (суддя Куриленко О.М.), повернуто скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В..

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2018 року по справі №1512/2-1112/11 (провадження №22-Ц/785/6992/18) відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року по справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до боржників про стягнення боргу за договором кредиту.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2018 року у справі №1512/2-1112/11 (провадження №4-с/520/85/18) (суддя Коваленко О.Б.), залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В..

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 листопада 2018 року по справі №1512/2-1112/11 (провадження №88-ц/785/34/18) відмовлено у відкритті апеляційного провадження про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2018 року.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. знаходяться виконавчі провадження, відкриті 24.04.2018 АСВП №56262984 (Ідентифікатор доступу: 641Д1В974В27) та АСВП №56262947 (Ідентифікатор доступу: 94БВБ32Е4154) із виконання Виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси №2-1112/11 від 21.05.2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 (прож. АДРЕСА_5 ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) і ОСОБА_1 (мешкає АДРЕСА_5 , ІНН НОМЕР_2 ) на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (65000, м. Одеса, вул. Садова, 10 МФО 328351, п/р НОМЕР_3 ) за кредитним договором №014/0027/84/37623 від 4.10.2005 153 236,98 дол. США (1 224 332,83 грн), де борг за тілом кредиту 43 531,98 дол. США (347 811,81 грн), заборгованість за відсотками 15 694,38 дол. США (125 394,96 грн), пеня за відсотками 40 414,22 дол. США (322 901,54 грн), пеня за тілом кредиту 53 596,4 дол. США (428 224,52 грн); за кредитним договором №014/0027/82/73539 від 20.04.2007 212 638,66 дол. США (1 698 940,37 грн), де борг за тілом кредиту 59 869 дол. США (478 341,34 грн), заборгованість за відсотками 24 983,02 дол. США (199 609,33 грн), пеня відсотками 68 076,72 дол. США (543 919,38 грн), пеня за тілом кредиту 59 709,92 дол. США (477 070,32 грн).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року у справі №520/9536/18 вжито заходи забезпечення позову: зупинено виконавче провадження №56262984, що було відкрито 24.04.2018 приватним судовим виконавцем Парфьоновим Г.В. відносно ОСОБА_2 до розгляду справи по суті; зупинено виконавче провадження №56262947, що було відкрито 24.04.2018 приватним судовим виконавцем Парфьоновим Г.В. відносно ОСОБА_4 до розгляду справи по суті; заборонено відповідачеві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», приватному судовому виконавцю Парфьонову Г.В., державному реєстратору, державним судовим виконавцям, іншим особам здійснювати будь-які дії щодо проведення торгів в будь-якому вигляді, відчуження та реєстрації, перереєстрації права власності на будь-яке нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 та/або ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_6 , на квартиру АДРЕСА_7 до розгляду справи по суті.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року (провадження №22- ц/813/7338/20) скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року у справі №520/9536/18.

Клопотанням АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 22.12.2020 №188/2/1240 повідомлено про скасування за постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року, номер провадження: 22-ц/813/7338/20 заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року у справі №520/9536/18 та надано згоду в порядку ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» на примусове звернення стягнення на заставне нерухоме майно боржників.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 10.02.2021 поновлено вчинення виконавчих дій в рамках АСВП №56262984 та АСВП №56262947 на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року по справі №520/9536/18 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року.

15 лютого 2021 року постановою приватного виконавця про опис та арешт майна боржника проведено опис та арешт майна боржника, а саме: квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

15 лютого 2021 року постановою приватного виконавця про опис та арешт майна боржника проведено опис та арешт майна боржника, а саме: квартири, що розташовано за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 26.02.2021 призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_3 , який має сертифікат, видану (видане) 10.05.2019 за №362/19, виданий Фондом державного майна України (строк дії: 10.05.2022); у виконавчому провадженні з примусового виконання.

Відповідно до висновку ФОП ОСОБА_3 від 09.03.2021 ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 становить 3 779 166,00 грн.

Згідно висновку ФОП ОСОБА_3 від 09.03.2021 ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 становить 1 166 501,00 грн.

12 квітня 2021 року відбулись торги з продажу іпотеки двокімнатна квартира АДРЕСА_8 , номер лоту: 470724, при стартовій ціні 3 779 166,00 грн переможцем став ОСОБА_5 , який запропонував найвищу цінову пропозицію в розмірі 4 497 500,00 грн посилання на оголошення з сайту ДП «СЕТАМ»: http://setam.net.ua/auction/470256 12 квітня 2021 року що торги з примусового продажу іпотеки - трикімнатна квартира АДРЕСА_9 , номер лоту: 470749, при стартовій ціні 1 166 501,00 грн не відбулись через не сплату учасниками гарантійних внесків, посилання на оголошення: http://setam.net.ua/auction/470283.

З сайту ДП «СЕТАМ» слідує, http://setam.net.ua/auction/470283, що 23 квітня 2021 року об 10:44 розміщено оголошення, номер лоту: 476974, про проведення 24 травня 2021 року повторних торгів з продажу предмету іпотеки трикімнатна квартира АДРЕСА_9 , номер лоту: 470749, при стартовій ціні 933 200,80 грн. Торги зупинено за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року.

Від реалізації заставного нерухомого майна квартири, що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 відбулось повне погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0027/74/251 від 24.05.2005 в загальному розмірі 757 662,58 грн, а також кредитної заборгованості згідно виконавчого листа на загальну суму 113 111,44 дол. США.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2021 року по справі №520/9536/18 (провадження №22- ц/813/116/21), за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року, яким відмовлено у задоволенні позовної заяви боржників до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитних договорів, розірвання договорів поруки відмовлено в задоволенні заяви боржника про зупинення виконавчих проваджень №56262984 та №56262947. які були відкриті приватним виконавцем ОСОБА_6 ..

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року у справі №522/6601/21 (суддя Домусчі Л.В.), відмовлено в забезпечені позову ОСОБА_1 шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №2-1112/11, виданого 21.05.2012.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 17 травня 2021 року зупинено вчинення виконавчих дій на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року по справі №522/8102/21 про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 року у справі №522/7223/21 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., Суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_3 , Державне підприємство «СЕТАМ», третя особа АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсною експертної оцінки, визнання недійсним та скасування продажу лоту з електронних торгів з аналогічних підстав, що вказані в даній скарзі.

У відповідності до вимог ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У той же час, жодних доказів того, що кошти, отримані позивачем, були використані не в інтересах сім`ї, скаржником не надано.

Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи жодних доказів того, що кошти, отримані скаржником, були використані не в інтересах сім`ї, у боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти також виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення боргу, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що доводи скаржника про порушення приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», через не забезпечення узгодження між боржником та стягувачем вартості арештованої квартири, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №821/197/18/4440/16 (провадження №11-1200апп18) вказала, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності, здійснювала відповідні дії") щодо примусового виконання на підставі виконавчих документів.

При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №371/858/15-ц (провадження №61-43950св18) вказав наступний правовий висновок: «Відповідно до частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Отже, визнаючи дії державного виконавця щодо визначення вартості майна відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки неправомірними, суд виходив із того, що державний виконавець у порушення вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» не з`ясував позиції боржника щодо досягнення згоди визначення вартості майна, на яке звертається стягнення, не переконався у тому, що боржником отримано копію ухвали про арешт, а також копію звіту про оцінку майна, прийняв передчасні міри щодо самостійного визначення його вартості шляхом залучення суб`єкта оціночної діяльності. Разом з тіш, суд першої інстанції дійшов таких висновків неправильно розтлумачивши указану норму Закону та не врахував того, що досягнення згоди між сторонами виконавчого провадження, а саме боржником та стягувачем щодо вартості арештованого майна є їхнім правом, а не обов`язком та враховуючи те, що доказів про те. що боржник звертався до стягувана з пропозицією щодо визначення вартості земельної ділянки та погоджував вартість арештованого майна, заявником не надано, а державним виконавцем здійснені всі необхідні заходи, спрямовані на виконання рішення суду в межах своїх повноважень та прийнято постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності та проведення ТОВ «Приватна експертна служба» оцінки вартості земельної ділянки, з дотриманням вимог чинного законодавства, дійшов помилкового висновку про задоволення вимог ОСОБА 3 з підстав, викладених у скарзі».

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, доводи представників скаржника, приватного виконавця та стягувача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказана скарга не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведеністю у судовому засіданні стороною скаржника того, що зазначеними діями або бездіяльністю приватного виконавця, були порушені права або інтереси боржників.

Посилання ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одним із елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині 3 статті 451 ЦПК України зазначено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №619/562/18 (провадження №61-39095св18) вказано, що «належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України».

Враховуючи те, що сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів та заперечень, а перевірка вказаних обставин має значення для правильного вирішення спору, колегія судів вважає, що заявником не доведено належним чином обґрунтованість підстави скарги, а саме, бездіяльність приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича під час примусового виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 1512/2-1112/11.

Так, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що у матеріалах справи жодних доказів того, що кошти, отримані заявником, були використані не в інтересах сім`ї, у боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти також виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення боргу за кредитним договром, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Отже, заявник не спростувала презумпцію спільності майна (60 СК України) та принцип використання майна в інтересах подружжя (65 СК України), хоча за обставин цієї справи такий обов`язок покладено саме на неї.

Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що рішення суду виконано належним чином, й державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з наявності законних підстав для відмови у задоволенні скарги на дії приватного виконавця при виконанні судового рішення.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Довженка Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік