Номер провадження: 22-ц/813/3234/23
Справа № 523/3696/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист порушеного права,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Суворовського районного суду м. Одеси, в січні 2021 року уточнивши позовні вимоги та просила захистити її право власності 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташовано вказану частину домоволодіння, площею 0.0155 га, кадастровий № :68:015:0006, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , громадянки України, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності під номером 101 від 18.08.2020р. шляхом виселення ОСОБА_1 з належних ОСОБА_2 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень літ.3-1, 3-2, та самовільно прибудованої літ.3-3 плану, плану житлового будинку літ. «А», технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 13.08.2013р. та заборони користуватися земельною ділянкою, зареєстрованою на моє ім`я за кадастровим №:68:015:0006.

Свої вимоги мотивує тим, що 18.08.2020р. Державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано моє право власності на земельну ділянку, площею 0.0155 га за адресою: АДРЕСА_1 та надано кадастровий № :68:015:0006.

Відповідно до ст.373 ЦК України як власник земельної ділянки та будинку, ОСОБА_2 має право користуватися ними на свій розсуд, відповідно до їх цільового призначення, в т.ч. відповідно до ст.375 ЦК України ОСОБА_2 має право та бажання провести реконструкцію своєї частини будинку, переобладнати комунальні зручності на земельній ділянці.

Але, як зазначила позивачка, вона не може це зробити, оскільки відповідачка без її згоди, без реєстрації користується власністю позивача у вигляді будинку та земельної ділянки.

Тому ОСОБА_2 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав власника нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) про захист порушеного права було задоволено, постановлено:

Захистити право власності ОСОБА_2 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташовано вказану частину домоволодіння, площею 0.0155 га, кадастровий № :68:015:0006, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , громадянки України, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності під номером 101 від 18.08.2020р. шляхом виселення ОСОБА_1 з належних ОСОБА_2 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень літ.3-1, 3-2, та самовільно прибудованої літ.3-3 плану, плану житлового будинку літ. «А», технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 13.08.2013р. та заборони користуватися земельною ділянкою, зареєстрованою на моє ім`я за кадастровим №:68:015:0006.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 30.07.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, подала апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року, де з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що проживання особи у житлі протягом тривалого часу, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі у розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Вказує, що відповідач ОСОБА_1 тривалий час на протязі більше 25 років проживає в домоволодінні АДРЕСА_1 , вчасно сплачує всі комунальні платежі за проживання, здійснює поточний та капітальний ремонт, а відтак виселення її із зазначеної в рішенні суду частини домоволодіння є невиправданим втручанням в приватну сферу особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Більш того, виходячи із аналізу положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України підлягає захисту право особи на нерухоме майно шляхом усунення перешкод у користуванні власністю саме з нерухомого майна, яке належить такій особі на праві приватної власності, а не самочинно побудованого майна, відтак, рішення суду в частині виселення відповідача з самовільно прибудованої літ. 3-3 плану, плану житлового будинку літ. «А», технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 2013 р. є також необґрунтованим.

17 березня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.08.2022 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист порушеного права було відкрито.

15.08.2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_3 на праві приватної власності належали 21/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруджень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 в жовтні 1995 р. в будинок вселилась та була в ньому прописана онука його другої дружини ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. 16.08.2004 р. ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на його спадщину за законом у вигляді 21/50 частин вказаного домоволодіння, яке 07.09.2014 р., зареєструвала в КП ОМБТІ та РОН. (а.с. 5,6).

Спадок розташований на земельній ділянці, межі якого встановленні рішенням Суворовського райсуду м.Одеси від 19 травня 2014 р. по справі № 523/12158/13-ц. Рішення набрало законної сили.

18.08.2020р. Державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано моє право власності на земельну ділянку, площею 0.0155 га за адресою: АДРЕСА_1 та надано кадастровий № :68:015:0006.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального, чинного на час ухвалення рішення, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України права.

Судом правильно встановлено наявність між сторонами правовідносин щодо захисту права власності.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

З цього випливає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є.

З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Верховний Суд України в листі від 01.03.2015р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014 р.», вказав на те, що аналіз норм ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Як зазначено в листі ВСУ від 01.07.2013р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, з правовідносинами, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Стосовно збереження права користування житлом членами сім`ї колишнього власника слід зазначити, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника».

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 16 серпня 2004 року державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Романовою В. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-1381.

Відповідач ОСОБА_1 є родичем колишнього власника 21/50 частини вищевказаного домоволодіння ОСОБА_4 .

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року у справі 3 523/2450/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про позбавлення права користування частиною домоволодіння і виселення задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 права користування 21/50 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 . Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 21/50 частини вищевказаного домоволодіння. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину приміщень 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовлено.

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Проаналізувавши вищевказані норми матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що права відповідача, яка не є власником домоволодіння, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №309/2477/16-ц від 16 січня 2019 року.

Такі висновки суду першої інстанції також відповідають постанові Верховного Суду у справі №638/13030/13-ц від 25 липня 2018 року, в якій зроблено висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у своїх більш пізніх постановах: від 02 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14-ц; від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16?ц.

Оцінюючи виселення ОСОБА_1 , на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, апеляційний суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним майном шляхом її виселення відповідає такому критерію, оскільки, крім вищезазначеного, вказане приміщення є самочинним.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист порушеного права залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 липня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова