Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.06.2023 Справа №607/6656/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивачів адвоката Кметика Я.С., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бакалець І.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок,

У С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в якому просять: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 видане Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170 на ОСОБА_7 ; скасувати свідоцтво про право власності видане ОСОБА_5 Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету № 55 від 26.03.1991 року; визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 право на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 по 1/6 частині даного будинковолодіння.

Позовні вимоги позивачами мотивовані наступними обставинакми справи.

Згідно Витягу з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданого Архівним відділом Тернопільської РДА 20.01.2021 за вих.№12-06/05/01, житловий будинок по АДРЕСА_1 , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору станом на 1986-1995 роки були: ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . На час смерті ОСОБА_6 з померлим проживали і були зареєстровані: дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_10 , син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 835 від 22.06.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9 . На час смерті ОСОБА_9 разом із померлою проживали та були зареєстровані: син ОСОБА_10 та син ОСОБА_2 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 фактично вступив в управління спадковим майном та вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків, однак в силу тих обставин, що його сестра ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з незрозумілих причин оформила право власності на 1/2 частину спадкового майна, забравши фактично, окрім спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , і частки власності позивачів в будинку, як членів колгоспного двору, що фактично належали позивачам станом на 15 квітня 1991 року так, як позивачі на той час були зареєстровані в даному будинку і не втратили права власності в колгоспному дворі.

Станом на 01.01.2013 року будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 1/2 частина за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною держнотконторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записани в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170; та 1/2 частина за ОСОБА_5 на підставі дублікату свідоцтва про право власності виданим Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконкому № 22 від 26.03.1991 року виданим Тернопільською райдерадміністрацією 20.12.2001 року та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170.

Також згідно довідки Петриківської сільської ради від 30.07.2020 року № 1045 житловий будинок по АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_5 - 1/2 частини та померлою ОСОБА_7 1/2 частини.

Після смерті ОСОБА_7 в управління спадковим майно вступив її син ОСОБА_1 .

Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 p., коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 р. позивачам належало право власності по 1/6 частки майна у колгоспному дворі, як його членам, що не втратили право на частку в його майні. Крім того ОСОБА_2 ,як спадкоємцю першої черги за законом та який був зареєстрований на час смерті з спадкодавцями належить - після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 1/6 частки та 1/6 частки як спадкоємцю після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підставі вищнавененого, позивачі просили суд позовні вимоги задоволити.

19.07.2021 спадкоємцями відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подано суду відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог про скасування права власності на будинок та визначення частки в даному будинку, в частині скасування Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 26.03.1991р. видане ОСОБА_5 .

Відзив мотивований тим, що згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 25 квітня 1952р. ОСОБА_13 є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . 09 лютого 1963 року ОСОБА_6 за рішенням виконкому Петриківської сільської ради записав своїй дочці, ОСОБА_13 , половину хати для її особистого користування, про що свідчить довідка №40 від 11 лютого 1963р. видана Петриківською сільською радою.

Згідно Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 виданого 04 лютого 1971 року, громадяни ОСОБА_5 і ОСОБА_13 одружились 19 лютого 1963 року. Після реєстрації одруження присвоєно прізвище чоловікові - ОСОБА_14 , дружині - ОСОБА_14 .

Як вбачається із Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 13.06.1991, виданого на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів №55 від 26.03.1991р. 1/2 частина житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_5 на праві особистої власності.

Згідно Акту про встановлення факту проживання громадянина Великоберезовицької селищної ради Петриківського старостинського округу с.Петриків гр. ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , що зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , разом здійснювали догляд за своїм батьком, який досягнув 80-ти річного віку, ОСОБА_6 впродовж до моменту його смерті у віці 89 років - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу з Погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського р-ну, Тернопільської області, наданих Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації №13-06/05/111 від 13.07.2021р., житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 станом на 01.01.1990р.- 01.01.1995р. відносився в частках: 1/2 будинку - голова робітничого двору ОСОБА_5 та 1/2 будинку - голова колгоспного двору ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_15 та ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ОСОБА_5 .

За вказаних обставин, викладені у відзиві фактичні дані, а також письмові докази, що додані до нього, в повному обсязі спростовують позовну заяву про скасування права власності на будинок та визначення частки в даному будинку, в частині скасування Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 26.03.1991р. виданого ОСОБА_5 .

19.07.2021 відповідачем ОСОБА_1 подано суду відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог. Відзив мотивований тим, що згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого повторно 21 грудня 2003 року, ОСОБА_7 є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . ОСОБА_1 є сином ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого повторно 19 травня 2003р.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВА №098255 від 09.07.1999, спадкоємцем майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_7 .

Згідно Технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 20 липня 1999 року - розташований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності: 1/2 ОСОБА_7 (його матері) та 1/2 ОСОБА_5 .

В позовній заяві, позивачі вказують, що колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, котрі брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне сподарство. Однак, згідно "Будинкової книги для прописки громадян" (розпочато 11.03.1978р.), що мешкають у будинку АДРЕСА_3 , де головою двору був дід відповідача ОСОБА_6 - позивач ОСОБА_3 була прописана Тернопільським відділом внутрішніх справ 31.01.1990р. та виписана 07.11.1992р. Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ніколи не проживав та не був зареєстрований за адресою у будинку АДРЕСА_3 . Згідно додатка 3 позовної заяви, в паспорті визнано та підтверджено факт народження та постійного місця проживання позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , в селі Смиківці, Тернопільського р-ну, Тернопільської обл.

Відповідно Наказу № 52/5 Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні" Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної ссоби та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Згідно додатків 1 та 2 позовної заяви, в паспортах позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на сторінці «Сімейний стан» проставлено відмітки про реєстрацію шлюбу 05 липня 2012р. Отже до 05 липня 2012р. подружжя не перебувало у шлюбі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Натомість, з 1987 року ОСОБА_2 пішов проживати за іншою адресою, створив нову сім`ю та не брав участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору.

У визначений законом строк, ОСОБА_2 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України).

Отже, у зв`язку з видачею Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_7 , не порушені права позивача як спадкоємця, оскільки він вважається таким, що не прийняв спадщину. Тому доведення факту, через який позивач ОСОБА_2 не знав про порушення його цивільного права недостатньо.

Позивач ОСОБА_2 повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Згідно Акту про встановлення факту проживання громадянина Великоберезовицької селищної ради Петриківського старостинського округу с.Петриків, гр. ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , що зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , разом здійснювали догляд за своїм батьком, який досягнув 80-ти річного віку, ОСОБА_6 впродовж до моменту його смерті у віці 89 років - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно витягу з Погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського р-ну, Тернопільської області, наданих Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації, житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 станом на 01.01.1990р.- 01.01.1995р. відносився в частках: 1/2 будинку - голова робітничого двору ОСОБА_5 та 1/2 будинку - голова колгоспного двору ОСОБА_6 .

Відповідач у відзиві на позов, посилається на те, що право на пенсію по старості його дід, ОСОБА_6 отримав в 1966р. Натомість, як голова двору - все своє робітниче життя він був робітником "Тернопільського цегельного заводу", підтверджено період від 13.10.1944р. аж до квітень 1955р. (а значить колгоспником не був).

За вказаних обставин, викладені у відзиві фактичні дані, а також письмові докази, що додані до нього, в повному обсязі спростовують позовну заяву про скасування права власності на будинок та визначення частки в даному будинку.

12.05.2022 представником відповідача ОСОБА_12 - адвокатом Кушка О.М. подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення щодо позову. Відзив мотивоватий тим, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачі у поданій позовній заяві зазначають, що відповідно до ч.3 ст.1286 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Однак, статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкрипя спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підсавах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (в релакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові №204/2707 19 від 28.04.2021 року.

Так, відповідно до Акту про встановлення факту не проживання громадян ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що починаючи з 1987 року і до квітня 2022 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Та ОСОБА_4 , фактично непроживали за вказаною адресою, не приймали фінансової таматеріаальної участі у веденні спільного господаоства не сплачували комунальні платежі та неприймали участі у витратах на утримання будинку.

Натомість, відповідно до Акту про встановлений факту проживання за адресою по АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 разом здійснювали догляд за своїм батьком ОСОБА_6 , який досягнув 80-ти річного віку, впродовж усього часу і до моменту його смерті у віці 89 років - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суд України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» встановлено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Згідно витягу з Погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського р-ну, Тернопільської області, наданих Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації, житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 станом на 01.01.1990р.- 01.01.1995р. відносився в частках: 1/2 будинку - голова робітничого двору ОСОБА_5 та 1/2 будинку - голова колгоспного двору ОСОБА_6 .

А тому, нормативно правові акти, на які посилаються у своїй позовній заяві Позивачі, регулюють відносини між членами колгоспних дворів та право на частку у майні, яке належало колгоспному двору, і а аж ніяк не можуть регулювати відносини, що стосуються робітничих дворів, оскільки це зовсім інша суспільна група господарства. А тому, просить суд в задоволенні позову відмовити.

02.06.2022 представником відповідача ОСОБА_12 - адвокатом Кушка О.М. подано заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник відповідача вважає, що даний позов, відповідно до п.9 ч.1ст.176 ЦПК України, все-таки є майновою вимогою, а тому в позовній заяві має бути зазначена ціна позову і сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру. Окрім цього, позивачами у відповіді на відзив зазначено те, що акт про встановлення факту не проживання громадян ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_12 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , за адресою: АДРЕСА_1 , складений депутатом одноособово, без відповідних повноважень і тому даний акт не заслуговує на увагу. На викладену позицію зазначає, що даний акт про встановлення факту не проживання громадян складений депутатом в присутності двох свідків (сусідів), які своїми підписами підтвердили факт не проживання у будинку. Депутат у даній ситуації виступає, як представник народу, до якого звернулись мешканці населеного пункту, який він обслуговує, і як службова особа, він складає відповідні акти та засвідчує відповідні факти, що входить в його компетенцію при розгляді звернень громадян. Натомість відповідно до Акту про встановлення факту проживання за адресою по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом здійснювали догляд за своїм батьком ОСОБА_6 , який досягнув 80-ти річного віку, впродовж усього часу і до моменту його смерті у віці 89 років - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.06.2022 представником позивачів - адвокатом Кметиком Я.С. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій представник позивачів просив позовні вимоги до ОСОБА_12 в частині скасування свідоцтва про право власності видане ОСОБА_5 Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 26.03.1991 року - залишити без розгляду.

Ухвалою судді від 08.06.2021 відкрито провадження у цивільній справі №607/6656/21. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 16.08.2021 цивільну справу справу №607/6656/21 провадженням зупинено до залучення до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 29.03.2022 постановлено залучити до участі в справі правонаступника відповідача ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_9 - ОСОБА_12 , що відображено в протоколі судового засідання.

Ухвалою суду від 21.07.2022 позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_12 в частині скасування свідоцтва про право власності видане ОСОБА_5 Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 26.03.1991 року - залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 21.07.2022 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання.

Представник позивачів - адвокат Кметик Я.С. у судовому засіданні просив позовні задовольнити з підстав, наведених у позові.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бакалець І.Г. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечили, з підстав зазначених у відзиві на позов.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , суду пояснив, що з ОСОБА_12 він одружився в 1987 році, її мати ОСОБА_15 (яка являється донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ) проживала в одній половині будинку за адресою АДРЕСА_1 , а в другій проживали її дід ОСОБА_6 і бабця ОСОБА_9 . ОСОБА_11 разом із дружиною ОСОБА_12 часто їздили до її батьків, а також як на свята, так і в звичайні дні провідували дідуся з бабусею. У ОСОБА_6 та ОСОБА_9 були діти, деякі з них до 1991 року проживали разом з ними. Чи були вони в цьому будинку зареєстровані свідок сказати не може. Знає, що ОСОБА_2 не жив в АДРЕСА_1 , так як проживав в с. Смиківці. На свята він приїздив до батьків, але жити не жив. Другий син, ОСОБА_10 , міг до 1991 року проживати у батьків в с. Петриків. Після одруження, орієнтовно 1991-1992 роки, він переїхав жити в м. Тернопіль. Донька ОСОБА_7 до 1992 року проживала в будинку разом з батьками по АДРЕСА_1 , а потім переїхала в м. Тернопіль. Через деякий час вона знову повернулась до села. Коли саме, свідок не пам`ятає. Решта дітей ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не проживали в даному будинку. ОСОБА_4 , який являється сином ОСОБА_2 і онуком ОСОБА_6 також не проживав в цьому будинку. На той момент, а саме 1991 рік існували колгоспи. З усіх вищевказаних осіб в колгоспі не працював ніхто, крім ОСОБА_9 . Вони вже тоді з дідусем ОСОБА_6 , який все життя пропрацював на цегельному заводі, були на пенсії. Дідусь ОСОБА_6 помер приблизно у 1995-1996 році, бабуся ОСОБА_9 померла в 2003 році, їх син ОСОБА_17 помер в 90-х роках, син ОСОБА_18 в 2000-х роках. Після смерті ОСОБА_6 , його жінка ОСОБА_9 в кінці 90-х років, приблизно 1998-1999 рік, зібрала всю свою родину, всіх дітей і ініціювала щоб, так як всі мають свої квартири, будинки, мають своє власне місце проживання, відмовились від своєї частини будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_19 . Також, сама ОСОБА_9 відмовилась від своєї частини, яка переходила їй в спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 . Всі погодились і в нотаріальній конторі підписали відповідні документи. ОСОБА_10 був не дуже задоволений таким рішенням, але дав свою згоду. ОСОБА_11 не бачив цих документів, але знає що вся родина ходила до нотаріуса. Чи був цей дім колгоспним, або знаходився у приватній власності і на кого був оформлений свідок не знав на той час. ОСОБА_6 постійно говорив всім, що він є господарем. В свою чергу ОСОБА_20 отримала половину будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_21 , який являється сином ОСОБА_19 успадкував її після неї. Інших дітей у ОСОБА_19 не було. Чи складалися Петриківським депутатом, або старостою чи іншою посадовою особою якісь документи про те, що всі вищевказані особи, тобто діти ОСОБА_22 та ОСОБА_9 не проживали в будинку АДРЕСА_1 свідок ОСОБА_11 не знає. ОСОБА_7 працювала в ОСОБА_23 , ОСОБА_10 працював - на ОСОБА_24 , ОСОБА_2 - на комбайновому, ОСОБА_25 - на ОСОБА_26 являється дружиною ОСОБА_2 і матір`ю ОСОБА_4 . В будинку АДРЕСА_1 вона не проживала ніколи.

Допитана всудовому засіданні свідок ОСОБА_27 пояснила, що вона далека родичка ОСОБА_9 та ОСОБА_22 , так як її чоловік ОСОБА_28 являється їхнім племінником. Свідок ОСОБА_27 проживає по сусідству з родиною ОСОБА_29 , по АДРЕСА_4 з 1986 року. Пояснила що ОСОБА_2 до свого одруження, проживав разом з батьками в буд. АДРЕСА_1 , а після одруження приблизно 1986-1987 р. переїхав разом із жінкою ОСОБА_3 жити в с. Смиківці і на даний момент проживає там. Ні ОСОБА_30 , ні його дружина ОСОБА_31 та син ОСОБА_32 не проживали в будинку АДРЕСА_1 на момент 15 квітня 1991 року. Коли вже ОСОБА_2 проживав в с. Смиківці, він батькам не допомагав. Все по господарству батькам допомагала його рідна сестра ОСОБА_20 , яка проживала разом з батьками та ОСОБА_18 . На момент 15 квітня 1991 року в даному будинку проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 . На момент 1991 року існував колгосп «Поділля». ОСОБА_6 працював на цегельному заводі. Хто з родини ОСОБА_29 працював в колгоспі вона не знає. Від сусідів, а також від ОСОБА_16 , від ОСОБА_15 ОСОБА_27 взнала, що бабця ОСОБА_9 записала частину будинку АДРЕСА_1 , в якому вони проживали на доньку ОСОБА_33 і що всі в родині погодились з цим рішенням. Свідок ОСОБА_27 була в дружніх стосунках із сім`єю ОСОБА_29 , тому бачилась з ними часто, заходила в гості. Часто бачила сина ОСОБА_7 . ОСОБА_34 , який щось робив на подвір`ї.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_35 суду пояснив що являється сусідом родини ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , який проживає за адресою АДРЕСА_5 з 1982 року. У 1987 році ОСОБА_35 дізнався від своєї дружини, яка часто ходила у гості і товаришувала до ОСОБА_7 , яка проживала в буд. АДРЕСА_1 , що її рідний брат ОСОБА_30 будується в с. Смиківці. На той момент, ОСОБА_6 ще був живий. Він був на пенсії, а до того, зі слів сусідів він працював на цегельному заводі. У 1982 році в будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 . У 1987 році, зі слів свідка, ОСОБА_2 він за даною адресою вже не бачив. ОСОБА_2 одружився і переїхав з цього будинку, він будувався в с. Смиківці. Його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 не проживали в будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_35 часто зустрічався по роботі з ОСОБА_36 і ОСОБА_37 . Вони на той час працювали на комбайновому заводі в енергоцеху. В цьому будинку АДРЕСА_1 після 1987 року залишились проживати ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 . Будинок свідка ОСОБА_38 розташований на протилежній стороні дороги, тобто будинок АДРЕСА_1 і його подвір`я проглядається.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_39 суду пояснила, що вона являється подругою ОСОБА_12 . З її слів, вона з самого дитинства товаришує і в дитинстві спільно виросла з родиною ОСОБА_40 , разом гралися, разом до школи ходили. Її город межує з городом родини ОСОБА_40 . В другій половині будинку АДРЕСА_1 проживали дід ОСОБА_6 , бабця ОСОБА_9 , їх діти ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 . Після того як ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_3 , вона його в будинку не бачила, він кудись переїхав. Сина його, ОСОБА_41 , ОСОБА_39 ніколи не бачила, хоча часто бувала в гостях у ОСОБА_40 . На ті часи існував колгосп «Поділля», а чи хтось працював із родини ОСОБА_40 в колгоспі їй невідомо. Особисто документів ОСОБА_39 не бачила, але знає що цю другу частину будинку АДРЕСА_1 бабця, тобто ОСОБА_9 , переписала на свою доньку ОСОБА_7 ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 навідувались до батьків рідко, доглядала ОСОБА_9 в основному ОСОБА_20 , часто навідували онучки.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини.

Як вбачається із Витягу з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданого Архівним відділом Тернопільської РДА 20.01.2021 за вих.№12-06/05/01, житловий будинок по АДРЕСА_1 , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору станом на 1986-1995 роки були: ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Натомість, у Витязі з погосподарської книгиза 1986-90 р.р. значиться, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору були: ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 .

Крім того, як вбачається із довідки виданої виконкомом Петриквської сільської Ради народних депутатів 98 від 12.02.1990, виданої ОСОБА_2 , про те що він проживає вбудинку батьків, в якому проживає наступний склад сімї: голова двору ОСОБА_6 , 1906 р.н., дружина ОСОБА_9 , 1914 р.н., син ОСОБА_10 , 1949 р.н., син ОСОБА_2 , 1954 р.н., невістка ОСОБА_3 , 1966 р.н., внук ОСОБА_4 , 1987 р.н.

Також, Судом встановлено, що голова господарства - ОСОБА_6 не був членом колгоспу та не працював у колгоспі, що доводиться документами, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, довідкою виданою Тернопільським трестом будівельних матеріалів робітнику Тернопільського цегельного заводу ОСОБА_6 , Розрахунковою книжкою Тернопільського заводоуправління цегельних заводів, війсковим квитком Збройних сил СРСР, в якому соціальне положення солдата ОСОБА_6 вказано - робітник.

Таким чином, Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 , 1906 р.н., був робітником Тернопільського цегельного заводу.

Отже, ні ОСОБА_6 , ні позивачі не були членами колгоспу та не працювали в колгоспі, а тому віднесення їхнього будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року (справа № 6-350цс15) висловив однозначну правову позицію, згідно з якою: Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 89 років в селі Петриків, Тернопільського району Тернопільської област, актовий запис № 47 від 03.07.1996, що доводиться копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого повторно 19.06.2020 Тернопільским міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

На момент смерті ОСОБА_6 , з померлим проживали і були зареєстровані: дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_10 , син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 835 від 22.06.2020 року. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина.

Із копії спадкової справи №177, заведеної Тернопільською районною державноюнотаріальною конторою в 1999 році до майнапомарлого ОСОБА_6 , наданої на запит суду вбачається, що спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_7 звернулася 09.07.1999 із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 . Дружина померлого ОСОБА_9 та діти померлого ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_42 , ОСОБА_17 , подали заяви про небажання приймати спадщину.

Як вбачається із довідки Тернопільської районного госпрозрахункового БТІ від 18 серпня 2020 року № 669, станом на 01.01.2013 року будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 1/2 частина за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною держнотконторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записани в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170; та 1/2 частина за ОСОБА_5 на підставі дублікату свідоцтва про право власності виданим Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконкому № 22 від 26.03.1991 року виданим Тернопільською райдерадміністрацією 20.12.2001 року та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170.

Також згідно довідки Петриківської сільської ради від 30.07.2020 року № 1045 житловий будинок по АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_5 - 1/2 частини та померлою ОСОБА_7 1/2 частини.

Позивачі звернувшись до суду із позовом просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 видане Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170 на ОСОБА_7 , посилаючись на те, що ОСОБА_7 09.07.1999 року, з незрозумілих причин оформила право власності на 1/2 частину спадкового майна, забравши фактично, окрім спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , і частки власності позивачів в будинку, як членів колгоспного двору, що фактично належали позивачам станом на 15 квітня 1991 року так, як позивачі на той час були зареєстровані в даному будинку і не втратили права власності в колгоспному дворі.

Що стосується даної вимоги позивачів суд приходить до наступного.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, котрі викладено у Постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Згідно ст.120 ЦК УРСР (1963р.) «майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності.

Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти».

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Судової палати у цивільних справах від 18.11.2015р. у справі № 6-350цс15 "згідно із частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади". Аналогічні висновки містяться в правових позиціях, висловлених в постановах Судової палати у цивільних справах від 15.01.2014р. у справі № 6-145цс13, від 24.12.2014 року у справі № 6-192цс14.

Таким чином, статус колгоспного двору залежить від участі голови господарства, а також його члена в колгоспі.

Як встановлено в судовому засіданні, ні ОСОБА_6 , ні позивачі, не працювали у колгоспі та не були членами колгоспу, а тому віднесення їхнього будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. ОСОБА_6 , належав до суспільної групи робітників, що достеменно встановлено при розгляді справи, а тому дане будинковолодіння, повинно належати до суспільної групи господарств - робітничий двір.

Оскільки спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, тому положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають, оскільки майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права. Він не мав статусу колгоспного двору, а тому немає підстав застосування до правовідносин у цій справі норм ЦК УРСР 1963 року, у тому числі за аналогією закону.

Відтак, слід керуватися вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР 1969 року, за яким суб`єктами права спільної сумісної власності вважалося подружжя.

Так, згідно з ч.1 ст.22 даного Кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином, виходячи із правових норм, які діяли на момент виникнення права власності на спірне будининковолодіння, воно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, належало ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в рівних частках - по 1/2 частині кожному.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовідносини щодо спадкування після його смерті регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За нормами ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно із ст.ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Враховуючи те, що ОСОБА_6 заповіту щодо належного йому майна, не складав, спадщину після його смерті прийняла дочка ОСОБА_7 , оскільки інші спадкоємці першої черги, а саме дружина померлого ОСОБА_9 та діти померлого ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_42 , ОСОБА_17 , подали заяви про небажання приймати спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого повторно 19.06.2020 Тернопільским міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

На момент смерті ОСОБА_9 , з померлою проживали і були зареєстровані: син ОСОБА_10 та син ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 834 від 22.06.2020 року.

Як вбачається із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_14 ОСОБА_9 , спадкова справа не заводилась, інформація в Спадковому реєстрі - відсутня.

Доводи позивача ОСОБА_2 викладені ним у позові, про те, що на час смерті ОСОБА_9 він проживав та був зареєстрований із померлою, а тому фактично вступив в управління спадковим майном та вважається таким, що прийняв спадщину, Суд до уваги не приймає, з наступних підстав.

Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Зважаючи на те, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак строк на прийняття спадщини не закінчився до 01 січня 2004 року, правовідносини щодо спадкування після її смерті регулюються нормами ЦК України, 2004 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За нормами ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

В силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та у постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20).

Натомість, як вбачається із Акту про встановлення факту не проживання громадян ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що починаючи з 1987 року і до квітня 2022 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Та ОСОБА_4 , фактично непроживали за вказаною адресою, не приймали фінансової та матеріаальної участі у веденні спільного господарства не сплачували комунальні платежі та неприймали участі у витратах на утримання будинку.

Також, факт того, що позивач ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_9 не проживав із померлою, підтвержється показами свідків, допитаних в судовому засіданні.

Тому, державна реєстрація відповідача у спірному будинку, сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, Суд приходить до переконання, що позивач ОСОБА_2 спадщину після смерті матері не прийняв.

Що стосується вимоги позивачів про визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 право на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 по 1/6 частині даного будинковолодіння, Суд зазначає, вона до задоволення не підлягає, оскільки як уже було встановлено, дане будинковолодіння помилково було віднесено до групи господарств - колгоспний двір. Натомість, вказаний вище житловий будинок по АДРЕСА_1 , повинен належати до суспільної групи господарств - робітничий двір.

Тому, враховуючи те, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають.

Таким чином, виходячи із правових норм, які діяли на момент виникнення права власності на спірне будининковолодіння, воно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, належало ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в рівних частках - по 1/2 частині кожному.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252ЦК України).

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що з часу відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - матері та батька позивача ОСОБА_2 пройшло, понад 20 років, при цьому із вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 виданого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170 на ОСОБА_7 , позивачі звернулися лише 15 квітня 2021 року, а отже не вчиняли активних дій задля захисту свого спадкового права.

Таким чином, перебіг строку позовної давності для захисту своїх спадкових прав після смерті батька почався для ОСОБА_2 з моменту отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_7 та після смерті матері - з моменту відкриття спадщини, оскільки позивачу було достеменно відомо про дані обставини.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_2 особисто подав нотаріусу заяву про те, що він не приймає спадщину після смерті батька та не претендує на неї. Так же ж само, йому було відомо про час відкриття спадщини після смерті його матері, однак жодних дій щодо оформлення спадкового майна він не вчиняв.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представником відповідача ініційовано в судовому засіданні заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивачів .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, в судовому засіданні не надано обґрунтувань та не зазначено доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку позовної давності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що позивачами пропущений строк позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав, однак у задоволенні позовних слід відмовити за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 259, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 120, 123, 524, 529, 548, 549, 553 ЦК України 1963 року, ст. 16, 392, 1216-1219, 1223, 1268, 1270 ЦК України 2003 року, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок - відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , проживає за адресом: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний код НОМЕР_7 .

Позивач: ОСОБА_3 : проживає за адресом: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний код: НОМЕР_8 .

Позивач: ОСОБА_4 , проживає за адресом: АДРЕСА_7 , ідентифікаційний код: НОМЕР_9 .

Відповідач: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_10 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич