Справа № 373/974/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/526/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну підстави і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну підстави і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що була прийнята на роботу до відповідача 01.01.2016 на посаду продавця непродовольчих товарів. 17.05.2021 позивач в телефонній розмові з ОСОБА_3 дізналась про розірвання з нею трудового договору 15.03.2021 на підставі п. 2 ст. 41 КзПП України, а тому просить обраховувати місячний строк для звернення до суду із 17.05.2021. Позивач вважає звільнення незаконним у зв`язку з тим, що не вчиняла протиправних дій щодо втрати довіри роботодавцем, трудової книжки не отримувала. Крім цього вказує на відсутність бухгалтерського обліку у відповідача, у зв`язку з чим інвентаризація товарно-матеріальних цінностей не могла бути проведена в належнний спосіб, що вказує на недостовірність акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та незаконність звільнення.

На день звільнення з роботи відповідач за січень 2021 року нарахував 0 грн. та за лютий цього року нарахував 6100 грн., а тому середній заробіток обраховано у вигляді множення середньоденного заробітку в сумі 156,41 грн. за 39 робочих днів за період січень-лютий 2021 на 118 днів вимушеного прогулу після звільнення за період з 16.03.2021 по 06.09.2021 (припинення діяльності відповідача), що становить 18 456,38 грн.

В заяві про зміну предмету позову у зв`язку із припиненням діяльності відповідачем та зі змісту додаткових пояснень позивач просить замінити відповідача з фізичної особи-підприємця на фізичну особу, визнати та скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 № 6 від 15.03.2021 про звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КзПП України у зв`язку із втратою довіри з 15.03.2021, змінити підставу звільнення на п. 1 ст. 40 КзПП України (ліквідація роботодавця) та дату звільнення на 06.09.2021, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2021 по 06.09.2021 в розмірі 18 456,38 грн., покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити в редакції заяви про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог від 22.11.2021 року.

14.04.2023 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшли доповнення до апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 року поновлено строк на подачу доповнення до апеляційної скарги та прийнято до розгляду вищевказані доповнення.

04.05.2023 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, однак він не приймається судом через порушення процедури його подачі (немає доказів надсилання відзиву іншим учасникам справи).

В судове засідання 25.05.2023 року позивач не з`явилась, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надала.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що на підставі наказу № 1 від 31.12.2015 позивача прийнято на роботу в ФОП ОСОБА_2 на посаду продавця з 01.01.2016, ознайомлено з посадовою інструкцією продавця.

Між позивачем і відповідачем не укладався договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до посадової інструкції продавця (продавця непродовольчих товарів, продавця-консультанта), затвердженою роботодавцем, та з якою позивач власноручно під підпис ознайомлена, продавець має пряме підпорядкування роботодавцю - ФОПу (п. 1.4). Цією посадовою інструкцією продавцю визначено такі права та обов`язки продавця, а саме:

- приймає товар, розміщує та викладає його за групами, видами, сортами з урахуванням товарного сусідства, частоти попиту та зручності роботи (п. 3.1);

- готує товар до продажу, розпаковує, розглядає зовнішній вигляді виробу, перевіряє експлуатаційні властивості перевірку найменування, кількості, сортності, ціни, стану упаковки і правильності маркування (п. 3.2);

- здійснює відмірювання, зважування, підрахування вартості покупки, отримує гроші, видає покупку (абзац 1 п. 3.5);

- забезпечує схоронність грошей, прийнятих від покупців, до моменту закриття каси і передачі їх відповідним особам (абзац 2 п. 3.5);

- контролює своєчасне поповнення робочогу запасу товарів, їх збереження, справність і правильну експлуатацію торгово-технологічного обладнання, чистоту і порядок на робочому місці (п. 3.6);

- прибирає нереалізовані товари і тару (п. 3.7);

- бере участь в складанні товарних звітів, актів на брак, нестачу, пересортицю товарів і приймально-здавальних актів при передачі товарно-матеріальних цінностей (п. 3.8);

- готує товари до інвентаризації., бере участь у проведенні інвентаризації (п. 3.9);

- в межах своєї компетенції повідомляє безпосередньому керівнику про всі недоліки, порушення, виявлені у процесі виконання посадових прав і обов`язків (п. 3.11);

- подає пропозиції з удосконалення роботи, пов`язаної з передбаченими даною інструкцією обов`язками. Запитувати від роботодавця інформацію і документи, необхідні для виконання його посадових обов`язків (п. 4.1);

- вимагає від роботодавця надання допомоги у виконанні обов`язків, передбачених даною посадовою інструкцією (п. 4.2);

- продавець відповідає за причинені матеріальні втрати - в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України. Продавець несе персональну матеріальну відповідальність за збереження товару в магазині (п. 5.3).

Правила внутрішнього трудового розпорядку не складались, що вбачається із повідомлення відповідача. Відповідач, ознайомлений під підпис із вказаними правилами роботи на посаді продавця непродовольчих товарів, ніс відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів, на які розповсюджується його діяльність. Крім цього, згідно п. 3.11 посадової інструкції, працівник зобов`язаний вживати заходів для усунення причин та умов, що перешкоджають або ускладнюють роботу фізичної особи-підприємця (повідомляти безпосереднього керівника про всі недоліки, порушення) або могли б порушувати виконання працівником своїх прав та обов`язків (порушення, виявлені в процесі виконання посадових прав і обов`язків).

З пояснювальної записки від 15.03.2021 вбачається, що позивач 09.11.2020 прийняла від іншого продавця залишок товарів в магазині та повідомила керівництву про наявність товарів на суму 6 277 356 грн. 07.12.2020 позивачем повідомлено керівника про наявність товарно-матеріальних цінностей в магазині на суму 6 752 879,18 грн., а 08.02.2021 - про їх наявність на суму 6 753 934,33 грн. Також у вказаній пояснювальній записці позивач підтвердила те, що ще 22.11.2020 нею встановлена нестача товарів в магазині на суму 5033132,26 грн., однак вона не повідомляла про це безпосереднього керівника - фізичну особу-підприємця.

Актом контрольної перевірки інвентаризації цінностей на будівельному відділі магазину «Ярмарковий» від 07.03.2021 встановлено, що згідно приходних і видаткових документів залишок товарно-матеріальних цінностей на 07.03.2021 мав складати 7118435,75 грн., в той час як згідно з інвентаризаційним описом в наявності товарно-матеріальні цінності було на суму 1859547,95 грн., чим було встановлено факт нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 5249058,80 грн.

Наказом № 6 від 15.03.2021 позивача звільнено з посади продавця непродовольчих товарів згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України, трудову книжку направлено засобами поштового зв`язку.

Суть доводів апелянта зводиться до того, що в ході розгляду справи судом першої інстанції не було належним чином встановлено розмір нестачі та виникнення такої нестачі у зв`язку з діями саме позивача. В свою чергу це призводить до незаконності звільнення позивача з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КзПП України.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на ряд правових позицій висловлених Верховним Судом України, зокрема:

1. Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2022 року по справі № 204/1724/20 наголосив, що за змістом пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України втрата довіри має бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовіри до працівника.

Підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак, власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника.

Підставою для втрати довіри працівнику, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Сама по собі нестача товарних цінностей або їх надлишок, а також підозра, якщо немає конкретних фактів, не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 321/1179/16, провадження № 61-9314св20.

2. У постанові від 22 січня 2020 року (справа № 287/354/14) Верховний Суд зазначив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у трудових спорах саме роботодавець повинен довести наявність вини та винних дій працівника.

3. У постанові від 3 березня 2020 року по справі № 373/1038/17 Верховний Суд наголосив, що звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовіри до працівника.»

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із твердженнями апелянта стосовно того, що вищевикладені правові висновки Верховного Суду стосуються правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі.

В той же час з точки зору колегії суддів жодна із зазначених вище умов звільнення працівника за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в даному випадку порушена не була. Як було встановлено в ході розгляду справи, втрата роботодавцем довіри до працівника, яка обслуговує грошові та товарні цінності, була обумовлена не твердженням про те, що нестача була викликана саме діями позивача, а тією обставиною, що позивач неодноразово звітувала керівнику про наявність товарно-матеріальних цінностей в обсязі, який відповідав приходним і видатковим документам, хоча достеменно володіла інформацією про їх відсутність в зазначеному розмірі, тобто здійснювала тривале приховування нестачі від роботодавця. Дані обставини підтверджувала й сама позивач у своїй пояснювальній записці на адресу ФОП ОСОБА_2 15.03.2021 року.

В ході розгляду справи судом також були перевірені доводи позивача щодо написання вищевказаної пояснювальної записки під тиском. В той же час, оскільки жодного доказу з цього приводу до суду надано не було, суд визнав такі доводи недоведеними, у зв`язку з чим їх відхилив.

Колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується із такою позицією суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в ході розгляду справи були належним чином встановлені обставини, які доводять обґрунтованість та законність позиції роботодавця щодо втрати довіри до працівника, який безпосередньо обслуговує товарно-матеріальні цінності. В свою чергу це призводить до відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько