КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/711/22

25 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Кирилюк Г.М.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м.Києві державної адміністраціїпро визначення місце проживання дітей,-

в с т а н о в и в:

13 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 13 травня 2021 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва.

Під час шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що відповідач участі у вихованні дітей не приймає. За власним бажанням сплачує на утримання дітей 10000,00 грн. щомісячно.

Під час зустрічей ОСОБА_2 з дітьми після розірвання шлюбу, він не міг організувати дітям харчування, безвідповідально ставився до фізичного стану здоров`я старшого сину (після перенесеної травми руки у сина були обмеження фізичної активності до кінця 2021 року за призначенням лікаря), не допомагав ліками чи іншим способом, коли діти хворіли. Діти, повертаючись додому після зустрічей з батьком, були емоційно пригнічені, принижували її, як матір. Відповідач декілька разів, на підпитку телефонував їй з погрозами забрати дітей та позбавити її батьківських прав.

Вказує на те, що фактично діти проживають разом з нею та її батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира є трикімнатною, загальною площею 68,34 кв.м., належить на праві власності її матері ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва 11 листопада 1998 року. Квартира облаштована сучасним ремонтом та обладнанням, у ній створені всі необхідні матеріально-побутові умови для проживання та нормального розвитку дітей. Діти мають окрему власну кімнату з особистими ліжками та шафами для одягу. Також, в дитячій кімнаті знаходиться великий телевізор, комп`ютерний стіл (для навчання старшого сина школяра), ортопедичне крісло до письмового столу, без- каркасні м`які крісла, зручні для перегляду ТВ, компактний столик та стільці для розвиваючих ігор, бокси з різноманітними іграшками, зволожувач повітря, кондиціонер, ігрові приставки, конструктори, книги, ігровий візок з ляльками, залізні дороги, машинки, м`ячі. У обох діток є особисті планшети, блютуз - навушники, радіомікрофони, електричні зубні щітки, дитячий посуд. Додатково в іншій кімнаті знаходиться великий будиночок з іграшками, дитяче ігрове трюмо (для доньки), дитячий комод.

Місце проживання дітей разом з нею з 07 травня 2021 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА.

Син ОСОБА_6 навчається у 1-Б класі в гімназії міжнародних відносин з поглибленим вивченням англійської мови в Дарницькому районі м. Києва. Згідно наданої зі школи характеристики від 04 січня 2022 року, за час навчання син зарекомендував себе як уважний і старанний учень, що не порушує дисципліну. Має розвинену пам`ять і стійку увагу, уміє логічно мислити і аналізувати, чітко висловлює думки. Безконфліктний в колективі, дисциплінований. Хлопчик дружній, ввічливий, доброзичливий, ініціативний, чемний, чуйний і акуратний. Мати цікавиться досягненнями свого сина, відвідує класні збори, бере активну участь в шкільному житті дитини, купує додаткові посібники для навчання сина та систематично надає благодійну допомогу гімназії школи, приводять і забирають дитину: мати, бабуся і дідусь по материнській лінії. За період навчання дитини в школі батько гімназію не відвідував. Син із задоволенням відвідує школу, добре навчається, має багато друзів. Дитина росте позитивна і соціально активна. Позивач цікавиться навчальними успіхами дитини, старається прищепити сину любов до навчання, власним прикладом намагається показати йому цінність знань. У зв`язку з перенесеною травмою руки та забороною фізичних навантажень до кінця 2021 року, син спортивні секції не відвідує.

Донька ОСОБА_7 , з жовтня 2021 року, відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 6. Відповідно до наданої характеристики від 30 грудня 2021 року з дошкільного навчального закладу № 6 донька спокійна, комунікабельна,слухняна, дотримується правил ввічливості. Увага відповідає віку, допитлива, має достатні знання і уявлення про навколишній світ. Дитина активна, ініціативна, товариська, добра, лагідна, в емоціях переважає радісний настрій. Мати вчасно сплачує за харчування дитини, приймає активну участь в спільних заходах закладу і групи. Мати займається вихованням дитини, приводять і забирають дитину: мати, бабуся і дідусь. Тато до дошкільного закладу не з`являвся. Донька відвідує уроки хореографії та англійської мови в дитячому садочку.

Зазначає, що вона має повну вищу освіту, закінчила Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» і отримала базову вищу освіту, а в 2011 році отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит» та здобула кваліфікацію магістра з обліку і аудиту.

Одразу після закінчення навчання влаштувалася на роботу до Національного Банку України. В 2011-2013 році проходила навчання по підвищенню кваліфікації в Національному Банку України, що підтверджується відповідними свідоцтвами, копії яких додаються до позову.

Після народження дітей і двох декретних відпусток, вона не повернулася на попереднє місце роботи, оскільки їй потрібна була робота з гнучким графіком, а тому перекваліфікувалась і наразі працює майстром перукарем. 3 04 січня 2022 року вона офіційно оформлена на посаду майстра перукаря з місячним окладом 6500,00 грн у ФОП ОСОБА_8 . До офіційного працевлаштування вона три місяці проходила випробувальний термін. На роботі її цінують як дисциплінованого та охайного, відповідального трудолюбивого працівника, що має навички ділового спілкування і легко знаходить мову з клієнтами. Постійно оновлює знання на індивідуальних заняттях у провідних майстрів. Крім цього, інколи надає перукарські послуги своїм друзям та знайомим вдома і теж отримує додатковий дохід.

Також, їй з дітьми матеріально допомагають її батьки, розмір такої фінансової допомоги складає від 10 000 грн до 15000 грн, які щомісячно батьки надають готівковими коштами. У родині існує багато сімейних традицій, родинні святкування Нового року, Різдва, Пасхи, коли родина збирається за святковим столом, обмінюється подарунками. Вона з дітьми проводить весь вільний час разом, ходять в кіно, музеї, парки розваг, атракціони, катаються на велосипедах.

ЇЇ батьки обожнюють своїх внуків, проводять з ними час, гуляють, допомагають їй з вихованням. Враховуючи викладене, вважає, що може гарантувати стабільне проживання дітям, забезпечити їм почуття любові та безпеки.

У зв`язку з вище викладеним, з метою юридичного визначення місця проживання дітей та, виходячи з найкращих інтересів дітей, задля уникнення конфліктних ситуацій та спору з відповідачем і остаточного вирішення питання щодо місця проживання дітей, позивач вирішила звернутися до суду з позовом про визначення місце проживання дітей з нею.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 15 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи.

Вказує на те що, відмовляючи у задоволенні її позову, суд першої інстанції не взяв до уваги факти, які викладені в матеріалах справи, подані стороною позивача письмові докази, зокрема, покази свідків, інформаційні довідки про психологічно - діагностичні консультації дітей, висновок органу опіки та піклування, усні пояснення сторін.

Зазначає, що 26 липня 2023 року відбулося відкрите судове засідання, де були присутні представники сторін, а також були допитані троє свідків: її батьки ОСОБА_5 і ОСОБА_9 та їх з відповідачем кума ОСОБА_10 , щодо предмету позову свідки надавали наступні свідчення:свідок ОСОБА_11 під час судового засідання надала такі свідчення "...влітку 2021 року був випадок коли відповідач погрожував відповідачці, що забере в неї дітей. Я це чула по телефону на гучному зв`язку, коли я з дітьми, та ОСОБА_12 з дітьми були на дачі…" Свідок ОСОБА_13 надала такі свідчення: "...восени 2021 року чула розмову між донькою та зятем, він погрожував забрати в неї дітей. Розмова була в тамбурі нашої квартири, двері були відкриті...". Свідок ОСОБА_14 надав наступні свідчення: "..відповідач погрожував, що забере дітей і позбавить материнства. У 2022 роцi телефонував, погрожував всій сім`ї, що забере дітей. Діти коли приходять від батька кажуть: «батько сказав, що ваша мати хвора, піде до лікарні, а я вас заберу...".

З тексту рішення вбачається, що ні відповідач, ні його представник не заперечували проти показів свідків, отже свідчення, які були надані в судовому засіданні правдиві. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що покази свідків не підтверджують обставини про наявність спору сторін щодо визначення місця проживання дітей, а підтверджують доводи щодо неприязних відносин сторін.

Вказує на те, що вона не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність спору в даній справі між нею та відповідачем щодо визначення місця проживання дітей, з огляду на те, що будь - яких договорів про визначення місця проживання дітей вона з відповідачем не підписували, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували існування домовленості між нею та відповідачем стосовно даного питання.

Більше того, в судовому засіданні відповідач не спростував і не заперечував, що після того, як між ними виник конфлікт і він застосував проти неї фізичне насилля (побив її), вона з дітьми просто втекли від нього до помешкання своїх батьків. Тобто, це була вимушена міра, вона рятувала своє життя і здоров`я, навряд чи це можна назвати «домовленістю».

Зазначає, що незрозуміло на підставі чого суд першої інстанції дійшов висновку про спільну домовленість батьків щодо місця проживання дітей, оскільки такий висновок органу опіки та піклування відсутній.

Вказує на те, що в матеріалах справи містяться Інформаційні довідки про психологічно-діагностичні консультації № 135 від 15.02.2022, де відображені рекомендації, що дітям необхідно «проживати постійно з мамою». Також, звертає увагу на те, що син ОСОБА_6 став свідком психологічного насильства по відношенню до своєї мами, що визначає ОСОБА_6 , як жертву насильства згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильства». Також, в матеріалах справи є Інформаційна довідка № 156 від 31.03.2023 року про психологічно - діагностичні консультації з донькою ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно якої: « ОСОБА_7 стала жертвою сексуального насильства з боку свого батька ОСОБА_2 згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Проте, суд першої інстанції зовсім не надав оцінку даним доказам. При цьому, варто зазначити, що відповідач жодним чином не спростував показання свідків, які підтверджували погрози з його сторони щодо відбирання у неї дітей.

Таким чином, судом першої інстанції помилково зроблено висновок про відсутність спору між сторонами щодо місця проживання дітей, спираючись тільки на пояснення та відзив на позов відповідача та його представника.

Вказує на те, що доказами існування спору між нею та відповідачем щодо місця проживання дітей є поданий відповідачем письмовий відзив на позовну заяву. Згідно ст.178 ЦПК України відзив це процесуальний документ, в якому відповідач викладає заперечення проти позову. Також, звертає увагу, що відповідач, демонструючи свою добровільну згоду та відсутність між нами спору щодо місця проживання дітей, не подав суду заяву про визнання позовних вимог, що могло б свідчити, що він беззаперечно погоджується з цим фактом і не заперечує його.

Проживання дітей із нею саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що не підлягає задоволенню, оскільки такий факт не позбавляє позивача права вимагати визначення місця проживання дітей з нею юридично, в судовому порядку.

10 листопада 2023 року відповідачем ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що позивач безпідставно звинувачує суд першої інстанції у неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, оскільки апеляційна скарга не містить належних доказів існування порушень, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, в розумінні положень статті 376 ЦПК України.

Зазначає, що твердження апелянта про наявність спору між позивачем та відповідачем спростовується висновком про визначення місця проживання дітей від 22.06.2022 року № 101-3781/02 Дарницької районної в місті Киві державної адміністрації, який містить твердження про те, що батько дітей ОСОБА_2 повідомив, що не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, що свідчить про відсутність спору між батьками.

Обурення апелянта з того приводу, що відповідач замість заяви про визнання позову подав заяву про закриття провадження, безумовно не свідчить про наявність спору у сторін. Подача завідомо безпідставного позову за відсутності предмета спору або у спорі, що має вочевидь штучний характер, не спрямована на реальний захист прав, адже особа зловживає своїм правом на судовий захист, не маючи на меті захисту будь-якого охоронюваного законом інтересу.

Наголошує, що з моменту розірвання шлюбу діти постійно проживають із матір`ю і він жодного разу не ставив під сумнів цей факт, а навпаки підтверджує факт проживання дітей із матір`ю, в добровільному порядку регулярно та своєчасно сплачує аліменти на утримання дітей.

Єдине, про що у сторін виникав спір, це право батька на участь у вихованні дітей та можливість вільного спілкування із своїм сином та своєю донечкою, але й цей спір на сьогодні вирішений за допомогою втручання Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідач вважає, що рішення Дарницького районного суду м.Києва є законним та обґрунтованим в повній мірі, а доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наведеними матеріалами справи та не грунтуютъся на вимогах чинного законодавства і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, враховуючи вищевикладене, вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції апелянтом не надано. Вважає, що суд першої інстанції повністю встановив фактичні обставини справи від яких залежить правильне вирішення спору, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а правові підстави для його скасування відсутні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бкрлаченко Олена Вікторівна повністю підтримала доводи апеляційної скарни та просила її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Морозова Тамара Василівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення сулу першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 листопада 2013 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися двоє дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13 травня 2021 року Дарницьким районним судом міста Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

31 грудня 2021 року Дарницьким районним судом міста Києва видано судовий наказ за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення повноліття найстаршої дитини, починаючи з 27 жовтня 2021 року. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є АДРЕСА_1 .

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 .

22 червня 2022 року Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, було надано висновок про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказаним висновком Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, як органом опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дітей вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Аналогічний за змістом висновок Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, було надано 30.06.2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місце проживання дітей, суд першої інстанції вказав на те, що в судовому засіданні встановлено, що у сторін є домовленість про визначення місця проживання спільних дітей з позивачем.

В процесі розгляду справи також встановлено, що сторони відчувають один до одного вкрай неприязні відносини, що відображається і на питанні участі батька у вихованні дітей, зокрема, побачень з дітьми, що в свою чергу призводить до сварок, очевидцями яких стали батьки позивача, допитані в суді в якості свідків. Проте, суд вважає вказані покази свідків такими, що не підтверджують обставини наявності спору сторін щодо визначення місця проживання дітей, а підтверджують наявність неприязних відносин сторін з викладених вище підстав.

Зважаючи на відсутність доказів про те, що відповідач наполягав на проживанні дітей з ним, суд вважає, що позов носить виключно емоційний характер і порушених, не визнаних або оспорюваних прав позивача, які потребують судового захисту, судом не встановлено, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року не відповідає.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову/скарги до суду. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору, тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову/скарги без розгляду, відмови від позову/скарги або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження №61-1807св20).

Таким чином, відсутність доказів про те, що відповідач наполягав чи наполягає на проживанні дітей з ним, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вище наведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відмову в задоволенні позову, що призвело до неправильного вирішення питання, як наслідок, постановлення незаконного рішення.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання дітей.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц (провадження № 61-1145св19) вказано, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей, яка покладена в основу рішення суду першої інстанції, не підтверджується на рівні Організації Об`єднаних Націй, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19) зазначено, що із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. […] Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У випадку однакового ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та однакової прихильності дитини до обох із батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, ким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18 (провадження № 61-23366св19) вказано, що до інших обставин, що мають істотне значення під час вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 (провадження № 61-37492св18) зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21 (провадження № 61-4527св22) вказано, що вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Аналіз наведених норм права і практики Верховного Суду та ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyondreasonabledoubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що з 05.08.2014 року та з 19.07.2017 року малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 безперервно проживають з матір`ю, у дітей сформувався і зміцнів стійкий зв`язок із цим середовищем проживанням та з цим сімейним колом (мати, бабуся, дідусь), а також врахувавши більшу прихильність дітей саме до матері, висновки органу опіки та піклування і психологів, колегія суддів приходить до висновку про те, що визначення місця проживання сина та дочки із матір`ю відповідає якнайкращим інтересам дітей та забезпечує їх розвиток і виховання в безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

На час ухвалення постанови, колегією суддів не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком буде мати для них більш позитивний вплив, ніж залишення їх проживати разом з матір`ю, у звичному середовищі. ОСОБА_2 не надав переконливих доказів, що проживання дітей саме з ним буде найкраще відповідати їх інтересам.

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

Враховуючи інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків, при визначенні місця їх проживання, а також беручи до уваги наявність у матері належних матеріально-побутових умов для проживання дітей, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей саме до матері, яка забезпечила їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, вік дітей, їх психологічний стан та інші обставини, що мають істотне значення, колегія суддів приходить про висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 1 статті 141 ЦПК України

За результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційну скаргу позивача було задоволено, рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове судове рішення про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що при подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 992,40 грн та за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1488,60 грн. , позов та апеляційну скаргу позивачки задоволено, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2481,00 грн

Керуючись ст. ст. 24, 51, 124 Конституції України, ст.ст. 19, 141, 157, 161 СК України, ст.ст. 9, 18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 2, 5, 76, 81, 89, 263, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 26 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місце проживання дітей задовольнити.

Визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2023 року.

Головуючий: Судді: