Ухвала

12 липня 2023 року

м. Київ

справа № 522/16078/19

провадження № 61-9201 ск 23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

1. У червні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року.

2. Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, для надання суду нової редакції касаційної скарги, разом із копіями скарги та доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи, оформлену відповідно до положень статті 392 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) із належним обґрунтуванням (мотивуванням) пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

3. На виконання вимог зазначеної ухвали Верховного Суду від 03 липня 2023 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги разом із копіями скарги та доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи.

4. В новій редакції касаційної скарги, обґрунтовуючи пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як підставу касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, скаржник вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання відносин мати-батько-дитина в контексті рівності прав батьків, враховуючи інтереси дитини, зважаючи на рішення щодо примусового повернення дитини до країни громадянського походження при вирішенні спору щодо місця визначення проживання дитини з одним із батьків.

5. Верховний Суд вважає, що наведені скаржником обґрунтування не дають достатніх підстав для касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

6. Частинами першою та другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

7. Відповідно до положень статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

8. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції).

9. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

10. Водночас частиною першою статті 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

11. Тобто при визначенні місця проживання дитини першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

12. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

13. Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

14. Крім того ЄСПЛ у своєму рішенні в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року наголосив на тому, що основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

15. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

16. Таким чином, враховуючи рівноцінне становище батьків, а також необхідність першочергового врахування найкращих інтересів дитини, які встановлюються в кожній конкретній справі окремо, враховуючи обставини відповідної справи, питання відносин мати-батько-дитина в контексті рівності прав батьків не може бути уніфікований практикою Верховного Суду, оскільки залежить виключно від фактичних обставин справи.

17. Крім цього з оскаржуваної постанови Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року вбачається, що зазначене питання рівності прав батьків скаржником не порушувалося та судом не розглядалося. Суд апеляційної інстанції прямо зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у нього компетенції для розгляду зазначеної справи.

18. Отже ОСОБА_1 не усунула недоліки касаційної скарги визначені ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року, а тому касаційна скарга вважається неподаною та підлягає поверненню заявнику.

19. Відповідно до положень частини другої статті 393 ЦПК України та частини третьої статті 185 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 ЦПК України і заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

20. Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини вважати неподаною та повернути заявнику.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя /підпис/ В. В. Пророк