КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/301/23

провадження № 22-ц/824/17099/2023

12 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року в складі судді Ішуніної Л. М.,

встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року за вищевказаним позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

02 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила заборонити відповідачу відчужувати належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що предметом позову є поділ об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками, у телефонній розмові ним було повідомлено, що він продасть спірний будинок ще до першого підготовчого засідання.

З огляду на викладене, у позивача наявні підстави побоюватися, що відповідач має намір відчужити будинок, який є предметом спору, що може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, тому звернулася до суду з указаною заявою.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року в задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

25.09.2023 ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року про забезпечення позову подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким заборонити ОСОБА_2 відчужувати належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Свої доводи обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята з порушенням процесуального строку більше ніж на місяць.

В оскаржуваній ухвалі зазначено, що заявником не було надано будь-яких належних доказів, що відповідачем вчиняються дії або можуть будуть вчинені дії щодо відчуження належного йому майна та не надано доказів про належність на праві власності відповідачу спірного об`єкта незавершеного будівництва, проте, все що відомо заявнику та наявне із документів, було повідомлено та надано суду.

Щодо доказів про належність на праві власності відповідачу спірного об`єкта незавершеного будівництва, в матеріалах справи є відомості, що 31.05.2010, перебуваючи у шлюбі, відповідач став власником будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.05.2010 та реєстраційним написом на свідоцтві від 31.05.2010. Так, після набуття права власності на будинок, сторони за рахунок спільних трудових і грошових зусиль почали вести будівельні роботи. Будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але він не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача.

Зазначає, що відповідач потайки забрав всі документи і не надає до них доступу.

Оскільки на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, то суду мало бути відомо, що право власності на будинок за відповідачем зареєстровано ще 26-31 травня (в період шлюбу).

04.12.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Смітюх І. І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити вказану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Свої доводи обґрунтовує тим, що зазначений будинок належить відповідачу на праві особистої приватної власності, дійсно право власності ним було зареєстровано під час перебування у шлюбі, проте дане домоволодіння разом із земельною ділянкою було ним успадковане після смерті батька.

Позивач зазначає, що за час її перебування у шлюбі з відповідачем вартість будинку, що належить йому на праві приватної власності, збільшилась за рахунок проведення будівельних робіт та перебудови господарських споруд, тому вона вважає даний будинок об`єктом «незавершеного будівництва». Проте, проведення робіт з будівництва другого поверху у будинку та добудови 2 поверху у гаражі здійснювалось відповідачем господарським способом без будь-яких дозвільних документів та погоджень, а отже дані об`єкти є самочинно збудованими й не можуть бути предметом поділу.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

Позивач зазначає, що після добудови, самочинно збудовані об`єкти не введені в експлуатацію, право власності відповідачем на них не зареєстроване, а отже вони ніяк не можуть бути відчужені відповідачем.

Доводи позивача, про те, що нібито «будинок буде проданий до першого судового засідання» є надуманими й нічим не підтвердженими. Відповідач ніколи не збирався продавати будинок й не спілкувався з позивачем на дану тему.

Зазначає, що позивач, заявляючи завідомо безпідставний позов про поділ нерухомого майна, що належить на праві приватної власності відповідачу та заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, не надаючи при цьому жодних доказів будь-яких належних доказів, що відповідачем вчиняються дії або можуть бути вчинені дії щодо відчуження належного йому майна, тим самим порушує право власності відповідача на нерухоме майно.

Вважає, що за таких обставин, суд дійшов обґрунтованого, неупередженого висновку про відсутність підстав для вжиття даного способу забезпечення позову, ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову є законною, обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Смітюх І. І. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання інші учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Позивач ОСОБА_1 просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності її представника (а.с. 58).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, з якими закон пов`язує можливість вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 26.05.2010 на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 1305.2010 №646-С/ЖБ, ОСОБА_2 є власником жилого будинку АДРЕСА_2 .

Заявниця просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Разом з тим, зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що предметом спору є об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку (загальна площа 98,7 кв.м., житлова площа - 51,5 кв.м.), господарських будівель та споруд, право власності на який не зареєстровано у встановленому законом порядку.

З огляду на відсутність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, відсутності доказів існування обґрунтованих сумнівів щодо можливості розпорядитись майном, яке є самочинним будівництвом та не зареєстроване у встановленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у обраний позивачем спосіб.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.12.2023.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук