Справа № 479/937/22 Головуюча суду у 1-й інстанції Репушевська О. В.
Провадження № 22ц/812/564/23 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: Ямкової О. О.,

суддів: Самчишиної Н. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Андрієнко Л. Д.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та його представниці ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 ,

подану від його імені адвокаткою Івашиною Аріною Анатоліївною,

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року, постановлене під головуванням судді Репушевської О. В. у приміщенні суду у смт. Криве Озеро Миколаївської області о 16 год 16 хв, зі складанням його повного тексту 6 квітня 2023 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,

третя особа орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради

про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради, про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_6 , але після розірвання шлюбу між сторонами у 2015 році, ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина: не відвідує його, не цікавиться його навчанням та розвитком, має заборгованість по сплаті аліментів.

Посилалась на те, що у відповідності до положень пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, така поведінка відповідача свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, та є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина.

У запереченнях на позовну заяву відповідач вважав її необґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що надані позивачкою докази не є свідченням злісного ухилення батька від виховання дитини та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Вказав, що є фізично і психічно здоровою людиною, характеризується позитивно, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягався, алкоголь та наркотичні речовини не вживає, натомість після розірвання шлюбу у сторін по справі виникли неприязні відносини, які потягли за собою створення матір`ю перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Крім того відповідач на сьогоднішній час є вимушено переміщеною особою, та наразі мешкає в Закарпатській області. Щодо підстав позову, які заперечував, то вказав що такі дії можуть зашкодити дитині, оскільки участь батька у вихованні сина є вкрай важливою. Про заборгованість за аліментами не знав, але її визнав та заявив про готовність її сплатити. Посилався на відповідну судову практику.

Третьою особою відзиву не надано, але наданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_6 ..

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року позов задоволено, ухвалено про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 .. Розподілено судові витрати.

При ухвалені рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за допомогою належних доказів доведено свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, та обґрунтованість позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач, від імені якого діє його представниця, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та є недостатньо обґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку апелянта, судом не наведено належного обґрунтування щодо фактів злісного ухилення батька від виховання дитини, та необхідності і доцільності позбавлення його батьківських прав. Зазначив, що бажає виховувати дитину, а наданий органом опіки та піклування висновок не відповідає вимогам законодавства, так як зроблено без його участі, як батька, з встановленням обставин виключно зі слів позивачки, з якою відповідач знаходиться у неприязних стосунках.

Посилався на рівність прав батьків на виховання та спілкування з дитиною, а також те, що непорозуміння між батьками не має наслідком зміни їх участі у вихованні дитини, і не може призвести до безпідставного позбавлення батьківських прав, як застосування до батьків крайньої міри відповідальності без врахування першочергових інтересів дитини на збереження зв`язків із сім`єю.

Посилався на відповідну судову практику.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка, від імені якої діє представник, вважала апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вказувала, що станом на даний час відповідач не вжив жодних заходів для налагодження відносин з дитиною, не звернувся до позивачки або її рідних з метою спілкування з дитиною засобами телефонного зв`язку або в соціальних мережах чи месенджерах та не сплачує аліменти, та не надав підтвердження перебування в ЗСУ.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 (у шлюбі ОСОБА_7 ) та відповідач ОСОБА_3 з 29 вересня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, та є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7, 8).

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано із визначенням місця проживання спільного сина ОСОБА_8 разом з матір`ю (а.с.8). Після чого малолітня дитина проживає разом із матір`ю в селі Бурилове, Первомайського району Миколаївської області, за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9).

В той же час відповідно до довідки №2116- від 23 березня 2022 року батько дитини - відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_2 та взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, з фактичним місцем перебування у АДРЕСА_3 (а.с.36), де проживає разом з іншою дружиною, її дитиною від іншого шлюбу та спільною дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.31-44).

Малолітній ОСОБА_10 є учнем Бурилівського закладу загальної середньої освіти І ІІІ ступенів, та за змістом характеристики з цього закладу дитину виховує мати, а батько жодного разу не відвідував сина у школі та не цікавився його шкільним життям (а.с.10).

За місцями проживання позивачка та відповідач характеризуються позитивно (а.с.11, 39).

За наведених обставин, обґрунтовуючи своє звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав, позивачка посилалася на статтю 150, пункт 2 частини 1 статті 164 СК України, та зазначала, що відповідач ОСОБА_3 з 2015 року не займається вихованням та утриманням сина, не спілкується з дитиною та має заборгованість за аліментами.

На противагу цьому та заперечуючи проти таких вимог, відповідач посилався на наявність неприязних відносин між ним та позивачкою, та своє проживання за межами населеного пункту, де проживає спільна дитина сторін разом з матір`ю, як перешкоду в можливості вільного спілкування з сином ОСОБА_8 . На підтвердження заперечень надав письмові докази та заяву про способи участі у вихованні сина.

Тому доводи позивачки щодо цих обставин, як злісного ухилення відповідача від відвідування дитини та від участі у виконання своїх батьківських обов`язків, не є спроможними, зокрема щодо відсутності листування дитини з батьком у соціальних мережах.

Не є спроможними і доводи щодо ухилення батька від утримання дитини шляхом не сплати стягнутих за судовим наказом на її утримання аліментів.

Так, відповідно до судового наказу виданого Кривоозерським районним судом Миколаївської області 2 червня 2015 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_5 щомісячно в розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

За виданим у 2015 році судовим наказом на підставі постанови державного виконавця Кривоозерського відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області від 10 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження (а.с.12). В той же день державним виконавцем нарахована заборгованість за аліментами, за період з дати видачі наказу і по день відкриття виконавчого провадження, яка станом на 10 серпня 2022 року склала 44 358 грн 50 коп., а станом на 1 березня 2023 року 80 990 грн 80 коп. (а.с.13 ,67).

Дані про пред`явлення позивачкою судового наказу на виконання за період з 2015 року і по 10 серпня 2022 року відсутні, як відсутні дані про обізнаність відповідача щодо виданого судового наказу, відкриття виконавчого провадження з його виконання та наявність у нього заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_8 , яка нарахована державним виконавцем.

Тому за відсутності даних про домовленість сторін щодо порядку виконання судового наказу або наявність добровільної допомоги від батька, встановлені колегією суддів обставини не можуть свідчити на користь доводів позивачки щодо злісного ухилення батька від обов`язку з утримання дитини. Навпаки, заборгованість, яка нарахована державним виконавцем, є, зокрема, наслідком свідомих дій позивачки, яка зволікала з пред`явленням виконавчого листа до виконання за відсутності підтвердження обізнаності батька про наявність судового рішення та необхідності фіксування його виконання.

Крім того відповідачем не оспорено нарахування заборгованості за аліментами та сплачено аліменти на утримання сина ОСОБА_8 у березні та квітні 2023 року у сумі 2 833 грн відповідно до квитанції 49 від 27 лютого 2023 року (а.с.49)

Згідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин 1 і 2 статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові від 8 квітня 2020 у справі № 645/731/18, постанові від 29 січня 2020 у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 у справі №331/5427/17.

Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В той же час позивачкою та її представником до суду не надано жодного допустимого доказу на підтвердження винної поведінки батька у свідомому нехтуванні своїми обов`язками відносно малолітнього сина ОСОБА_8 .

Наданий Кривоозерською селищною радою, як органом опіки і піклування висновок від 7 лютого 2023 року, у якому селищна рада вважає доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.54-56), ґрунтується виключно на викладених позивачкою фактах щодо не приділення відповідачем уваги дитині та наявність заборгованості за аліментами, без встановлення дійсних мотивів такої поведінки батька та наведення будь-яких фактів, які б свідчили про винність цих дій та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Комісією проігноровані відомості про окреме проживання в різних містах України позивачки з сином та відповідача, необізнаність відповідача про заборгованість зі сплати аліментів та неможливість бути присутнім на комісії з об`єктивних причин.

За такого колегія суддів вважає, що наведені у висновку органу опіки та піклування доводи не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_8 , при його наполегливому бажанні брати участь у вихованні дитини.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі обставини та надані на їх підтвердження докази суд у відповідності до статті 89 ЦПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено у судовому процесі на позивачку, які, передусім, за поданим позовом та за допомогою належних і допустимих доказів нею у суді недоведені.

За такого, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки зазначені позивачкою доводи не знайшли свого підтвердження. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і відсутня будь-яка можливість змінити цю поведінку батьків на захист її інтересів.

Достатні підстави для позбавлення ОСОБА_12 батьківських прав апеляційним судом не встановлені.

Тому внаслідок встановлення колегією суддів відсутності фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина, з врахуванням того, що батько проти позбавлення його батьківських прав заперечує, рішення суду першої інстанції у відповідності до пунктів 2-4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати, та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи відповідача стосовно процесуальних порушень суду під час розгляду справи щодо задоволення та відмови у клопотанні про допиті свідка у даному випадку не впливає на підстави, з яких підлягає скасуванню рішення місцевого суду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України відповідачу з державного бюджету слід повернути 1 488 грн 60 коп. зайво сплачених судових витрат за квитанцією №3 від 10 травня 2023 року.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Головному управлінню Державної казначейської служби у Миколаївській області повернути ОСОБА_3 надміру сплачений судовий збір в розмірі 1 488 грн 60 коп.(одну тисячу чотириста вісімдесят вісім гривень) на розрахунковий рахунок Миколаївського апеляційного суду UA0014478 за квитанцією №3 від 10 травня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути з цього часу оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Н. В. Самчишина

О. В. Локтіонова