Номер провадження: 22-ц/813/5651/23
Справа № 6-53/11
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кострицького В.В.. (суддя-доповідач),

суддів Коновалової В.А. Карташова О.Ю.

за участю секретаря Сінько А.І..,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 23 березня 2023 року, ухвалену під головуванням судді Буран В.М., в приміщенні того ж суду,

за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України накладене ухвалою суду від 12 липня 2011 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межу України, накладене ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12 липня 2011 року. Заява обґрунтована тим, що при прийнятті рішення щодо обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України Біляївський районний суд Одеської області виходив з того, що на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №6-2444 від 23.12.2009 року виданий Новозаводським судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошової суму 279 855,65 грн., однак вважає, що будь-яких дій щодо ухилення від виконання зазначеного виконавчого листа, нею як боржником не здійснюється, крім того, станом на теперішній час, відносно ОСОБА_1 відсутні будь які відкриті виконавчі провадження. Просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ..

Короткий зміст судового рішення

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 23 березня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, накладене ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12 липня 2011 року по справі № 6-53/11.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не надано відомостей, що рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 липня 2011 року нею виконано або виконується взагалі. На думку суду, визнання боржником наявності в неї непогашеної заборгованості, яку вона більш ніж як за 14 років, з дня ухвалення рішення суду, не намагалась погасити, є діями направленими на ухилення від виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості, а виїзд за межі країни, може призвести до невиконання боржником рішення суду.

Проаналізувавши зміст поданої заяви та докази на підтвердження заявленої вимоги, виходячи із того, що зобов`язання з дати ухвалення рішення суду не виконано, виїзд за кордон унеможливить виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 судовим рішенням, суд вважає подану заяву невмотивованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням скаржник подав апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 23.03.2023 року, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та постановити нову ухвалу, якою скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , яке встановлене ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12.07.2011 року.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що при прийняті рішення щодо обмеження скаржниці у праві виїзду за межі України Біляївський районний суд Одеської області виходив з того, що на примусовому виконанні перебував виконавчий лист N° 6-2444 від 23.12.2009 року виданий Новозаводським судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» грошової суми 279855,65 гривень. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України». Згідно положень п.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну» громадян України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов?язання до виконання зобов?язань або розв?язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов?язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п.8). Будь-яких доказів того, що боржниця вчиняє дії спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, майна, зміну місця проживання чи місця роботи, перешкоджання в реалізаци арештованого майна тощо), державний виконавець не надав та на наявність таких не вказав. Згідно вимог ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Обов?язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов?язань, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням. Особа, яка має невиконані зобов?язання, не може вважатися винною в ухиленні від їх виконання, поки не буде доведено протилежного. Відповідно до узагальнення Верховного суду України від 01.02.2013 року Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України: «……Ухилення боржника віл виконання своїх зобов?язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, тривалого відрядження, важкої хвороби , незадовільного фінансового стану, тощо. Однією з підстав для відмови у задоволенні подань, , що складає основну частину розглянутих справ, є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов?язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого проваджених та строків його добровільного виконання. » Державний виконавець вправі звернутись до суду в порядку ст. 441 ЦПК України із таким поданням, яке зокрема, повинно містити підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов?язань, що передбачено п.11.1.1 підпунктом «т» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Ухилення від виконання зобов?язань, покладених судовим рішенням, передбачає наявність з об?єктивної сторони таких діянь (дії чи бездіяльності) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов?язків. Особа, яка має невиконані зобов?язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов?язань, а за ухилення від їх виконання. Саме невиконання боржником самостійно зобов?язань, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов?язків. Також, слід зазначити що відносно скаржниці станом на цей час, відсутні будь які відкриті виконавчі провадження. Виконавче провадження № 53313618 про примусове виконання виконавчого листа № 6-2444 від 23.12.2009 року виданого Новозаводським судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» грошової суми 279855.65 гривень завершено, що підтверджується роздруківкою з сайту https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors- Результат пошуку виконавчих проваджень в АСВП. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну. Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування. Згідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасово обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Обмеження виїзду за кордон порушує мої конституційні права і свободи, які гарантуються також низкою міжнародних угод, що поширюють свою дію й на Україну - Міжнародний пакт про громадянські та політичні права і Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод. Так, частинами 2-3 статті 12 Пакту встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об?єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров?я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у пакті. Частинами 2-3 статті 2 Протоколу No.4 до Конвенції встановлено, що кожен є вільним залишати свою країну, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров?я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У іншій ситуації заборона на виїзд є упередженою й неправомірною. Забезпечення майнових прав не може здійснюватись шляхом обмеження основоположних свобод.

Явка сторін

Сторони повідомлені належним чином про час і місце апеляційного перегляду справи по суті шляхом надіслання та отримання судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відкриття апеляційного провадження на ухвалу суду якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України судова колегія враховує вимоги доступності правосуддя та відсутність іншого шляху захисту права заявниці.

У відповідності до ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12 липня 2011 року подання начальника ВДВС Біляївського РУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - задоволено.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», підставами для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян за кордон є невиконані зобов`язання.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 цього ж Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тобто, аналіз зазначених норм закону дає можливість дійти висновку про те, що обмеження особи у праві виїзду за межи України встановлюється для осіб за невиконання рішення суду або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно за своїм власним бажанням.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Відповідно до ч.5,6,7 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Так, заявницею не надано відомостей, що рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 липня 2011 року нею виконано або виконується взагалі. На думку суду, визнання боржником наявності в неї непогашеної заборгованості, яку вона більш ніж як за 14 років, з дня ухвалення рішення суду, не намагалась погасити, є діями з ухилення від виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості протягом значного часу, а виїзд за межі країни, може призвести до невиконання боржником рішення суду.

Проаналізувавши зміст поданої заяви та докази на підтвердження заявленої вимоги, виходячи із того, що зобов`язання з дати ухвалення рішення суду не виконано, виїзд за кордон можливо унеможливить виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 судовим рішенням, судова колегія вважає що суд першої інстанції вірно вважав подану заяву невмотивованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційої скарги, висновків суду першої інстанції не спростовують. Також апеляційним судом було проведено перевірку наданих доказів ОСОБА_1 в обгрунтування такої заяви, відповідно до якого встановлено, що в запиті скаржниці відсутні її індетифікуючі дані, а саме відсутній номер її ідентифікаційного коду. Також при перевірці в ЄРБ встановлено, що за повними ідентифікуючими даними особи ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження. Жодних доказів, щодо погошенні боргу ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції та суду першої інстанції не надавла.

Судова колегія зазначає, що судом першої інстанції вірно роз`яснено ОСОБА_1 її право на повторне звернення з такою заявою, якщо у ОСОБА_1 дійсно настануть такі законні підстави для скасування встановлений заборони на виїзд за межі території України.

Доводи апелянта про те що відсутні докази її ухилення від виконання судового рішення не є слушними так як її дії з надтривалого невиконання судового рішення порушують принцип юридичної визначеності та виконання остаточного рішення у справі. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною апелянта не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 липня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов