Провадження № 2-з/522/249/23
УХВАЛА

12 липня 2023 року суддя Приморського районного суду м.Одеси, вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви про відшкодування витрат, які були зроблені на поховання ОСОБА_2 , шляхом витребування доказів у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шатілової Олени Володимирівни, а саме інформацію про спадкоємця за заповітом по спадковій справі №3/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , шляхом надання інформації про прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адреси проживання/реєстрації, контактну інформацію (номер телефону/електронної пошти) такого спадкоємця.

Матеріали заяви суддя отримала 12.07.2023 року.

Дослідивши матеріали поданої заяви, суд приходить до наступного висновку.

Згідно до положень ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до ч. 3 ст. 117 ЦПК України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.

Відповідно до пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання фізичною особою до суду заяви про забезпечення доказів підлягає сплаті судовий збір - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536,80 грн.

Але в порушення зазначених вимог заявником не надано документу щодо сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів. Як вбачається з матеріалів заяви позивач надав копію посвідчення учасника бойових дій, зазначаючи, що він є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Разом з тим, пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, до яких належать учасники бойових дій, визначений Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», закріплені пільги учасникам бойових дій та гарантії їх соціального захисту, а у частині другій статті 22 цього Закону встановлено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про сплату судовий збір» у сукупності з положеннями частини другої статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави для висновку, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з реалізацією їхнього правового статусу.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд встановив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви про стягнення відшкодування витрат на поховання, що не зачіпає порядку, обсягу їх соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту ветеранів війни.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала аналогічну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», зокрема, у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17.

Долучена до позову копія посвідчення заявника як особи, яка має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, звільняє позивача від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням його прав, які нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, який, як і права такої особи, визначається спеціальним законом, а не усіх прав людини і громадянина, які в свою чергу встановлені Конституцією України та іншими законами.

Перевіряючи наявність підстав для звільнення заявника як учасника бойових дій від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів, суд виходить з того, що предмет спору цієї заяви та майбутньої позовної заяви не пов`язаний з порушенням права на соціальний захист, саме, як учасника бойових дій чи військовозобов`язаного, призваного на військову службу, а пов`язані з відносинами, які виникли з приводу відшкодування витрат на поховання, тому суд дійшов висновку, що судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви підлягає сплаті на загальних підставах.

Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981№ R (81): «В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.

У справі "Шишков проти Росії" (Shishkov v. Russia, заява № 26746/05, п. 108-112) Суд нагадує, право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим; це допускається, оскільки право доступу за своєю природою вимагає державного регулювання, що може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб та ресурсів громади та окремих осіб (Ashingdane v. the United Kingdom, 8225/78, п. 57).

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практикою Європейського суду з прав людини (див. рішення у справі «Мельник проти України» (Melnyk v.Ukraine), заява № 23436/03, пункти 2223, від 28 березня 2006 року) встановлено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

Норми, що регулюють правила подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

Згідно ч. 4 ст. 117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для прийняття заяви ОСОБА_1 у провадження, та про повернення заяви про забезпечення доказів заявнику, у зв`язку з не сплатою судового збору та не наданням до суду оригіналу квитанції про його сплату.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 116-117, 258-260 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви про відшкодування витрат, які були зроблені на поховання ОСОБА_2 - повернути заявнику.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали суду.

Суддя Л.В. Домусчі