Справа № 523/5448/23
Провадження №2/523/2959/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання: Ахламової А.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради: Позднякової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 523/5448/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, яким просить: визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що він ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), 03 вересня 2011 року зареєстрували шлюб, про що Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис № 664 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Від шлюбу з відповідачем, у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із тим, що він з ОСОБА_2 припинили шлюбні стосунки, ним подано позовну заяву до Суворовського районного суду м.Одеси про розірвання шлюбу. Після фактичного припинення шлюбних стосунків, він разом із дитиною ОСОБА_5 переїхали жити окремо від відповідачки та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . У лютому місяці 2023 року, у них з відповідачкою виник спір щодо визначення місця проживання спільного сина після розлучення. Конфлікт обумовлений тим, що відповідач має намір виїхати з України на невизначений термін. Позивач в свою чергу не має жодного бажання відпускати неповнолітнього сина від себе, який наразі мешкає разом з ним. Спільній дитині в цьому році виповниться десять років, дитина ходить до школи, відвідує спортивні секції. Він як батько робить усе необхідне для життя та розвитку сина, створює усі необхідні умови, піклується про нього щодня, забезпечує усім необхідним для щасливого та повноцінного життя дитини його віку. Позивач працює авто-маляром на СТО «RED Auto Space», отримує постійний дохід, який дозволяє йому забезпечувати сина усім необхідним для його віку та розвитку, не зловживає спиртними напоями, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, гарно ставиться до свого сина та забезпечує його батьківською любов`ю. За таких умов, позивач вважає, що спільному з відповідачем сину краще буде із ним, враховуючи його прихильність та ставлення до нього. Усі вищевикладені обставини є основною підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Разом з тим позивач зазначає, що не чинитиме перешкод для спілкування відповідача з сином.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.04.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2023 року: закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримав у повному обсязі та наполягав на її задоволенні. Пояснив, що мати дитини збирається переїхати на проживання до Німеччини. Сама дитина виявляє бажання проживати з батьком в Україні, та не бажає їхати до Німеччини, оскільки дитина не розуміє мову, в свою чергу в Одесі дитина ходить до школи, відвідує секції, має багато друзів. Крім того, він не забороняє бачитися дитині із матір`ю. Також зазначив, що необхідність у судовому порядку визначити місце проживання дитини з ним обумовлена виїздом дружини за кордон, він бажає юридично закріпити свої права відносно дитини, та ніяк не пов`язана з оголошеною в країні мобілізацією. Позасудовим способом вирішити це питання неможливо.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначила, що з початку війни вона з дитиною виїхала до Німеччини, але дитині там дуже важко, тому вони повернулися до України. Сама вона у Німеччині має інші стосунки, та хоче залишитися проживати там, але дитина хоче проживати разом із батьком в Україні. Із позивачем вони розлучились. Взагалі, вона не заперечує проти того щоб дитина проживала разом із позивачем, враховуючи прихильність сина до батька, та не бажання їхати з країни. Позовні вимоги визнала.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування в особі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради Позднякова О.О., з`явившись до судового засідання, не заперечувала проти задоволення позову, надала акт обстеження житлових умов, дитина проживає з батьком, умови проживання задовільні.

Судом з`ясована думка малолітнього ОСОБА_3 , допитаного в судовому засіданні, який надав пояснення про те, що проживає разом із батькомОСОБА_1 , та в них дуже добрі стосунки. Батько піклується про нього та надає йому все що йому потрібно. Проживати разом з матір`ю за кордоном він не хоче та зазначив, що з батьком йому краще, він ходить до школи, має багато друзів.

Заслухавши доводи та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Судом встановлено, що 03 вересня 2011 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції про що зроблено актовий запис № 664.

Від шлюбу є малолітня дитина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 12 листопада 2013 року складено відповідний актовий запис № 10814 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.05.2023, справа № 523/5396/23, шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до паспортних даних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання або перебування № ДЗ-51390-ф/л від 29.03.2023 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг ОМР, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 : АДРЕСА_1 .

Згідно Акта обстеження житлових умов від 18.04.2023 року, малолітній ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із батьком ОСОБА_1 , дядьком ОСОБА_7 та двоюрідним братом ОСОБА_8 , в п`яти кімнатній квартирі. Умови проживання задовільні. Дитина не бажає їхати з мамою до Німеччини, бо коли він там жив, дуже сумував за батьком та друзями, а ще він займається футболом. ОСОБА_9 навчається в Одеському ліцеї №49, закінчує 4-й клас.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.04.2023р, третя особа вважає доцільним визначити місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , враховуючи надану ОСОБА_2 нотаріально засвідчену заяву, де вона не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Судом встановлено, що між сторонами не існує складних стосунків щодо визначення місця проживання малолітнього сина, враховуючи те, що відповідач позов визнала. Наразі, дитина проживає із батьком ОСОБА_1 , та має із ним тісний контакт та взаємозв`язок.

Дані обставини підтверджуються як матеріалами справи, так і були зазначені самим малолітнім ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Судом встановлено обставини, які характеризують як батька, так і матір дитини.

Так, ОСОБА_1 належним чином виконує обов`язок щодо виховання дитини, зворотного суду не доведено. Доказів неналежного ставлення батька до виховання дитини суду не надано.

Дослідженні в судовому засіданні докази вказують на те, що відносини з дитиною у батька будуються на доброзичливій основі, дитина має достатньо одягу, завжди доглянутий, має хороший розвиток, соціально-побутові навички відповідають віку, стан здоров`я дитини задовільний, фізичний і психічний розвиток відповідає віку.

Суд також приймає до уваги, висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, за яким визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 буде відповідати найкращим інтересам дитини.

У судовому засіданні встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 має намір переїхати на проживання до Німеччини, оформлює відповідні документи з цього приводу, в підтвердження чого надала суду відповідні докази.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме: добросовісне виконання батьком ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, намір матері малолітнього ОСОБА_2 переїхати на проживання до Німеччини, бажання дитини залишитись в Україні разом із батьком, суд приходить до висновку про те, що проживання дитини з батьком якнайкраще відповідає інтересам дитини та забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки малолітній ОСОБА_3 постійно проживає з батьком, з яким у нього встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність), а тому, якщо дитина потрапить в інше середовище, тим баче до іншої країни, де буде змінено її щоденне та комфортне життя, вона отримає сильний стрес, що призведе до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини.

Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, що фактично приведе до зміни країни проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на неї. Малолітня дитина проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому вагомі підстави для зміни місця її проживання відсутні.

Також, судом не встановлено, що батько дитини своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. При цьому варто зазначити, що у цій справі не вирішується питання про розлучення матері з сином, оскільки вона не обмежується у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 23.06.2023р.

Суддя: К.О. Далеко