КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 754/9008/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7134/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Гринчак О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Левенця Б.Б., Ящук Т.І.,

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про визначення часток у спільному сумісному майні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року,

встановив:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними і становлять по 1/2 (одна друга).

В обґрунтування позову зазначала, що 16.05.2009 між сторонами зареєстровано шлюб. 07.10.2013 ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 525 000 гривень на купівлю квартири АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між нею та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір поруки. За умовами вказаного договору вона поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором. Також було укладено договір № 4073 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Заєць I.O. З метою забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору між відповідачем і третьою особою укладено договір іпотеки № 4076, посвідчений приватним нотаріусом Заєць I.O. Вважає, що квартира, в силу положень ст. 60 СК України, належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності (навіть якщо титульним власником в договорі купівлі-продажу і в ДРРП вказаний лише відповідач).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. У 2021 році АТ «Укргазбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до позивача та відповідача про стягнення боргу за кредитним договором (справа № 756/15755/20).

З наміром розпорядитися належною їй часткою у праві спільної сумісної власності на квартиру вона звернулася до приватного нотаріуса. Проте листом від 08.06.2021 №79/02-14 нотаріус роз`яснив, що відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Мін`юсту від 22.02.2012 № 296/5, укладання одним iз подружжя зі сторонньою особою договорів купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, довічного утримання (догляду), застави, спадкового договору щодо своєї частки у спільній сумісній власності подружня можливе лише за умови її визначення або виділу натурі. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір може бути посвідчений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення порядку користування цим майном між співвласниками. Визначення частки може мати місце або на підставі договору між співвласниками (тобто між позивачем і відповідачем як колишнім подружжям) або на підставі рішення суду. Оскільки відповідач вирішити вказане питання (щодо визначення часток) не бажає, вона змушена звернутися до суду.

Зазначає, що ні предмет, ні підстави позову не містять вимог про поділ майна подружжя. Предметом позову є визначення частки у спільному майні. Крім того, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, суд фактично визнав, що вона є власником частини квартири, проте відмовився захистити її право на розпорядження власним майном через відсутність документального визначення розміру часток. Спірна квартира є спільною сумісною власністю, проте норми ЦК України не містять спеціальної норми відносно визначення частки у спільній сумісній власності. Судом не враховано, що відмова в розподілі часток між власниками, позбавляє права самостійно реалізовувати своє право власності. Вважає, що визначення часток дозволить їй зареєструвати своє право власності в Держаному реєстрі речових прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень».

Вислухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.05.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

07.10.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 721/10/2013/0070, за умовами якого банк надав кредит у сумі 525 000 грн. на придбання житлової нерухомості: трикімнатної квартири, загальною площею 58,90 кв. м, жилою площею 40,00 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

07.10.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 721/10/2013/0070-Р, за умовами якого ОСОБА_1 поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором.

Також цього дня укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Заєць I.O. та зареєстрований в реєстрі за № 4073.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір іпотеки від 07.10.2013 посвідчений ПН КМНО Заєць I.O. та зареєстрований в реєстрі за № 4077.

Відповідно до інформаційної довідки № 259203757 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2021, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 07.10.2013, реєстраційний номер майна 00.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 30.08.2014.

29.12.2018 ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до приватного нотаріуса КМНО Осипенка Д.О. із заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі. 09.01.2019 приватним нотаріусом вчинений виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 464 680,62 грн., шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 00, що належить ОСОБА_2 . Строк, за який проводиться стягнення - з 07.10.2013 по 21.05.2018. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири запропоновано задовольнити вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 464 680,62 грн., з яких: 295 815,00 грн. - заборгованість за кредитом строкова; 72 995,15 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 4 258,74 грн. - поточна заборгованість за відсотками; 91 611,73 грн. - прострочена заборгованість за відсотками.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі №760/5464/19 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 698 252,13 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою.

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коберської О.Ю. з наміром розпорядитися належною їй часткою у праві спільної сумісної власності на квартиру.

08.06.2021 приватний нотаріус КМНО Коберська О.Ю. листом №79/02-14 надала відповідь, що відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Мін`юсту від 22.02.2012 № 296/5, укладання одним iз подружжя зі сторонньою особою договорів купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, довічного утримання (догляду), застави, спадкового договору щодо своєї частки у спільній сумісній власності подружжя можливе лише за умови її визначення або виділу в натурі. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір може бути посвідчений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення порядку користування цим майном між співвласниками. Звертає увагу, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям або за взаємною згодою відповідно до положень ЦК (оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє) або співвласником самостійно після визначення його частки у спільному майні (за договором між співвласниками або за рішенням суду). До моменту надання нотаріусу документа, яким буде визначено конкретний розмір належної частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 - посвідчення договору розпорядження не вбачається можливим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира є предметом іпотеки, а даний позов спрямований на перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову власність без законодавчо визначених способів такого перетворення.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою та третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Частиною першою статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Водночас, якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року, справа № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18).

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 липня 2023 року.

Головуючий Немировська О.В.

Судді Левенець Б.Б.

Ящук Т.І.