Справа № 752/8065/22
Провадження № 2/752/2338/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря- Гненик К.П.

представника позивача- ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою), про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти їх з зареєстрованого місця проживання та усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення із даної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

Посилається в позові на те, що їй на праві власності належить частини квартири АДРЕСА_1 .

На даний час у квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Право власності на частину квартири було набуто на підставі договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Києвського міського нотаріального округу від 05 лютого 2022 року, за реєстровим номером №562.

В свою чергу ОСОБА_5 отримала зазначене нерухоме майно шляхом спадкування, після смерті матері - ОСОБА_6 , на підставі заповіту.

Також до нотаріуса звернувся з заявою про прийняття спадщини на частини квартири син померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який має право на обов`язкову частку у спадщині, однак свідоцтва про право на спадщину досі не отримав.

Зазначає, що отримавши право власності на частину квартири, вона вчинила декілька спроб вселитися до житла, однак безуспішно, оскільки в ній проживають та зареєстровані ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_4 , а також дружина ОСОБА_3 , яка в ній не зареєстрована.

Вказує, що ОСОБА_3 був зареєстрвоний в квартирі з 2016 року за заявою його померлої бабусі- ОСОБА_6 , і реєстрація була тимчасовою, з метою влаштування на роботу в м.Києві. Згодом ОСОБА_8 зареєстрував в квартирі свою дочку ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_6 відповідачі залишилися бути зареєстрованими у квартирі, хоча вона, як новий власник, згоди на таку реєстрацію не давала.

Відповідачі чинять їй перешкоди у доступі до квартири, вільному користуванні нею, а також відмовляються виселятися з житла, посилаючись на те, що вказана квартира належить ОСОБА_7 , тобто батьку та діду. ОСОБА_7 хоч і не проживає та не користується спірною квартирою, однак вважає, що вона належить йому та він законно надав право користування квартирою сину та внучці.

Крім того, відповідачі не оплачують комунальні послуги за користування квартирою, що створює боргові навантаження на неї, як власника частини квартири.

Виходячи з цих обставин, вважає, що ОСОБА_7 не є власником квартири, оскільки не отримав свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з чим не має права давати дозвіл на проживання членам своєї сімї, у тому числі сину та внучці.

Враховуючи викладене, просять задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду та відповідно до ст. 33 ЦПК України 13 липня 2022 року було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 27 липня 2022 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов.

Конверти з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, які направлялися відповідачам, повернулися до суду 01 жовтня 2022 року з відміткою «за закінчення терміну зберігання» / а. с. 41 /.

З довідки про доставку повідомлення у дордаток «Viber» вбачається, що відповідач-1, отримав судову повістку про виклик до суду 01 червня 2023 року о 17:29:30.

Відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

Відповідач своїм правом не скористався ні в своїх інтересах, ні в інтересах дитини, відзив на позов не подав.

28 жовтня 2022 року від третьої особи- Служби у справах дітей та сімї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації надійшло клопотання про долучення висновку Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в м.Києві (органу опіки та піклування) від 26 жовтня 2022 року №100-8329 та просили розгляд справи здійснити без участі представника Служби.

В судовому засіданні представник позивача підпримав позов з підстав заявлених у ньому, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Третя особа - Служби у справах дітей та сімёї Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Направила до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі№ 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а саме ст.264 ЦПК України, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить позивачці, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна /а.с.11/.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_4 , разом з дитиною зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з 2016 року.

З листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. №13/02-14 від 08 лютого 2022 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , окрім ОСОБА_5 , спадкоємцем, який прийняв спадщину є її син- ОСОБА_7 , що має право на обов`язкову частку у спадщині як пенсіонер за віком, згідно до ст.1241 ЦК України, оскільки подав заяву про прийняття обов`язкової частки у спадщині 05 серпня 2020 року. Проте ОСОБА_7 не оформив прав на спадщину, оскільки не звертався із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину /а.с.9/.

З Висновку Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в м.Києві (органу опіки та піклування) №100-8329 від 26 жовтня 2022 року вбачається, що малолітня ОСОБА_9 , 2016 року народження, зареєстрована та проживає разом з батьками за місцем реєстрації батька, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , де подав заяву про прийняття спадщини на квартири її дід з боку батька - ОСОБА_7 .

Виходячи з цього, рекомедації Комісії з питань захисту прав дитини (протокол №15 від 05 жовтня 2022 року) Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація в м.Києві (орган опіки та піклування) заперечує проти задоволення позовних вимог, в частині виселення та зняття з реєстрації малолітньої ОСОБА_4 в повному обсязі /а.с.44-45/.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що відповідач ОСОБА_3 та його малолітня дитини ОСОБА_4 - є сином та онукою ОСОБА_7 .

Вбачається, що ОСОБА_7 є спадкоємцем, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартири АДРЕСА_1 .

Здійснення права на спадкування врегульовано Главою 87 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною пятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Виходячи з цього, вбачається, що ОСОБА_7 , який є батьком та дідом відповідачів, прийняв спадщину на квартири АДРЕСА_1 , після смерті матері - ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц / провадження № 61-1634св19 /, від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 / провадження № 61-6362св19 /.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Питання припинення сервітуту врегульовано ст.406 ЦК України.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Враховуючи викладене вище, обставини проживання відповідача та його малолітньої дитини в спірній квартирі з 2016 року, підстави, з яких позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача з дитиною права користування спірним житлом, тобто припинення встановленого законом сервітуту, набуття відповідачем з дитиною права користування спірною квартирою та відсутності підстав для позбавлення їх цього права з підстав, визначених позивачем при зверненні до суду, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Крім того, суд враховує, що з точки зору ч.ч.4,6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, фактичним місцем проживанням відповідача, в тому числі і дитини з моменту її народження, є місце проживання батька у спірній квартирі.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

З точки зору ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Таким чином, право користування житловим приміщенням у дітей є похідним від права їх батька, тобто відповідача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 / 61-18178ск20 /, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Виходячи з цього, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою), про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено липня 2023 року.

Суддя К.В.Машкевич