Постанова

Іменем України

05 липня2023 року

м. Київ

справа № 202/5695/20

провадження № 61-4181св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 ,

треті особи: Виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Комунальне підприємство Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року у складі судді Кухтіна Г. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів попередніх інстанцій

У липні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання права власності на самочинне будівництво.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2009 року позов ОСОБА_6 задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2009 року, справу призначено до розгляду.

У серпні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Комунальне підприємство Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю., про визнання права власності.

Свої вимоги Дніпровська міська рада обґрунтовувала тим, що 29 липня 2009 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення, яким визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок з приміщеннями комерційного призначення, загальною площею 6 642,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , без вводу в експлуатацію. На підставі цього рішення у період з 30 травня 2016 року до 14 червня 2016 року приватним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на зазначений житловий будинок в цілому, а згодом - і на 3 нежитлові приміщення та 54 квартири, що розташовані в будинку.

23 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

У ОСОБА_6 були відсутні правові підстави для розпорядження об`єктом нерухомості, оскільки спірний об`єкт є об`єктом самочинного будівництва. У подальшому заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2009 року було скасоване.

Нерухоме майно, що є предметом спору, - об`єкт самочинного будівництва. Визнання судовим рішенням права власності на об`єкт самочинного будівництва на земельній ділянці, що належить до комунальної власності, без згоди власника - Дніпровської міської ради порушує законне право міської ради на розпорядження та користування земельною ділянкою.

Із урахуванням наведених обставин, Дніпровська міська рада, уточнивши вимоги позову, просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 липня 2012 року ВРТ № 674889, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю.;

- визнати за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради право комунальної власності на житловий будинок з приміщеннями комерційного призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділів на нежитлові приміщення № 55-57 та квартири АДРЕСА_3 та 22- АДРЕСА_4 ;

- припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на квартиру АДРЕСА_2 , та зареєстрована за ОСОБА_5

26 травня 2022 року Дніпровська міська рада подала уточнену зустрічну позовну заяву, у якій відповідачами у справі визначені: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: Виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Комунальне підприємство Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю., АТ КБ «ПриватБанк», про визнання права власності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року позов ОСОБА_6 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, про визнання права власності на самочинне будівництво залишено без розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року позов Дніпровської міської ради задоволено частково.

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на житловий будинок, загальною площею 6 642,7 кв. м, житловою площею 4 173,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 14770860), що зареєстрований за ОСОБА_6 .

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності із закриттям розділів на нежитлові приміщення № 55-57 та квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 23 липня 2012 року ВРТ № 674889, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю.

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на квартиру АДРЕСА_2 , та зареєстрована за ОСОБА_5 .

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реконструкція спірного майна відбулася за відсутності дозвільних документів на земельну ділянку та без введення об`єкта нерухомості в експлуатацію, а тому спірне нерухоме майно (надбудова, здійснена над будівлею колишнього дитячого садка) за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва.

Суд також зазначив, що вивільнені приміщення ліквідованих державних та комунальних дошкільних навчальних закладів використовуються виключно для роботи з дітьми. Майно, яке є державною або комунальною власністю (земельні ділянки, будівлі, споруди, обладнання тощо), придбання чи відокремлення якого призначене для здобуття дітьми дошкільної освіти, використовується виключно із зазначеною метою. Засновник (власник) державного чи комунального дошкільного навчального закладу не має права безпідставно ліквідувати його, зменшувати в ньому площу території, кількість груп, а також здавати в оренду приміщення (будівлі).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року в частині задоволених вимог позову скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на час укладання договору купівлі-продажу спірної нерухомості ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому спірна нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_4 як співвласника спірної нерухомості до участі у справі як співвідповідача суд першої інстанції не залучив, проте ухваленим рішенням вирішено питання про її права та інтереси на спірне майно.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2023 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі заявник вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16-ц, Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13.

У травні 2023 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу Дніпровської міської ради, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що спірна будівля придбана та у подальшому реконструйована ОСОБА_6 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Неотримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на майно як спільну сумісну власність після смерті чоловіка не позбавляє її права власності на 1/2 частини спірного майна. Таким чином, рішення суду у цій справі стосується прав ОСОБА_4 , яку не було залучено до участі у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У травні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу Дніпровської міської ради, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково розглянув справу без залучення та участі ОСОБА_4 , яка має право на 1/2 частину спірного майна, оскільки таке майно придбано під час перебування останньої у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , тому суд апеляційної інстанцій обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволення, арішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині вирішення вимог про визнання права власності на самочинне будівництво - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В іншій частині оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Обставини, встановлені судами

Із 31 грудня 1993 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року шлюб між ними розірвано (а. с. 8, 9 т. 4).

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 08 грудня 2004 року № 8/22 «Про надання дозволу на продаж будівлі колишнього дитячого дошкільного закладу по АДРЕСА_1 » встановлено, що на балансі Дніпропетровського міського комунального підприємства теплових мереж «Дніпротепломережа» перебувала будівля колишнього дитячого дошкільного закладу № 345 на АДРЕСА_1 , яка не забезпечувала здійснення основної діяльності підприємства та не входило до складу цілісного майнового комплексу. У зв`язку із аварійним станом та відсутністю коштів на проведення капітального ремонту дошкільний заклад № 345 закрито у 2000 році. Вирішено надати дозвіл на продаж колишнього дитячого дошкільного закладу № 345 на АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі Дніпропетровського міського комунального підприємства теплових мереж «Дніпротепломережа» та не забезпечує здійснення основної діяльності підприємства (а. с. 254, 255 т. 2).

Листом комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради від 06 квітня 2007 року підтверджено, що будівля дошкільного закладу на АДРЕСА_1 виключена комітетом комунальної власності міської ради з реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста.

27 квітня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_6 отримав у власність будівлю колишнього закладу дошкільної освіти площею 3 069,5 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало продавцю на підставі свідоцтва про придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусам Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. 21 листопада 2006 року за № 7989.

У 2007 році на замовлення ОСОБА_6 надано висновки, в тому числі про інженерно-геологічні умови реконструкції дитячого садка на АДРЕСА_1 , висновок про технічний стан дитячого садка та можливості надбудови чотирьох додаткових поверхів над цією будівлею. Після чого ОСОБА_6 здійснив реконструкцію цього об`єкта шляхом добудови додаткових верхніх поверхів, у результаті якої будівля колишнього закладу дошкільної освіти стала житловим будинком.

13 грудня 2007 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради погоджено проект рішення міської ради «Про надання згоди ОСОБА_6 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ».

Виконавчий комітет Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська листом від 01 квітня 2008 року № 18/4-114 повідомив, що не заперечує щодо реконструкції нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 під житловий багатоквартирний будинок за умови будівництва комунального дитячого дошкільного закладу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2009 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27 жовтня 2010 року, визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок з приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_1 , загальною площею 6 642,7 кв. м, житловою площею 4 173,3 кв. м, без актів вводу в експлуатацію.

На підставі цього судового рішення у період з 30 травня 2016 року до 14 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А. О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок в цілому та на 3 нежитлові приміщення та квартири, що розташовані в будинку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

23 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу ВРТ № 674889 квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С. Ю.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок з приміщеннями комерційного призначення на АДРЕСА_1 , загальною площею 6 642,7 кв. м, житловою площею 4 173,3 кв. м, зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2009 року у справі № 2-2486/09 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 05 вересня 2011 року ДП 14241019, номер запису про право власності: 14770860; дата, час державної реєстрації: 30 травня 2016 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2009 року.

Листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 07 липня 2021 року № 4/1-215 підтверджено, що управління не реєструвало декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 05 вересня 2011 року ДП 14241019 щодо об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У листі департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 16 жовтня 2020 року № 4/11-2272 зазначено, що за результатами пошуку земельної ділянки за кадастровим номером :04:186:0225 не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами.

Правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Визначений позивачем у позові склад сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Судами встановлено, що із 31 грудня 1993 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року шлюб між ними розірвано.

Отже, на момент набуття позивачем ОСОБА_6 у власність спірного майна він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , тому на спірне майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Встановивши, що ОСОБА_4 є співвласником спірного майна, проте до участі в розгляді справи не залучена, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції за її апеляційною скаргою та відмовив у задоволенні позову, оскільки ухваленим у справі рішенням вирішено питання щодо прав та інтересів ОСОБА_4 на спірне майно, чим фактично позбавлено її права на частку у цьому майні.

Доводи касаційної скарги про те, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірного майна зазначено ОСОБА_6 , а тому власниками такого майна є виключно його правонаступники, є необґрунтованими з огляду на таке.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.

У цій справі встановлено, що спірне майно набуте ОСОБА_6 у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а тому на спірне майно поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, яка не спростована під час розгляду справи. Відповідно, ОСОБА_4 має право власності на 1/2 частини спірного майна в силу закону.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що спірне майно є об`єктом самочинного будівництва, тому відповідачі та ОСОБА_4 не можуть бути власниками такого майна в силу положень статті 376 ЦК України, оскільки факт самочинного будівництва підлягає встановленню судом під час розгляду справи за належного суб`єктного складу її учасників, як і оцінка ефективності обраного позивачем способу захисту.

Водночас, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права комунальної власності на спірний житловий будинок, фактично погодився із мотивами місцевого суду при відмові у задоволенні цієї вимоги (необґрунтованість вимог позову).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в зазначеній частині не відповідають вимогам матеріального права, оскільки першочерговою правовою підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права комунальної власності на спірний житловий будинок є ті самі підстави, що і для відмови у задоволенні вимог позову в іншій частині, а саме: незалучення до участі у розгляді справи належного співвідповідача - ОСОБА_4 .

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про визнання права власності на самочинне будівництво підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16-ц, Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13.

У справі № 916/2791/13 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

У справі № 203/5561/16-ц суд касаційної інстанції зазначив, що право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади, звільнити земельну ділянку від самочинно збудованих будівель з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачами права власності на ці будівлі становить пропорційне втручання у право власності відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

У справі № 6-130цс13 Верховний Суд України сформулював висновок про те, що у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Такі доводи заявника є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції не порушив висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі. У наведених справах сформульовано висновки за результатами розгляду справи по суті, тоді як у справі, яка є предметом касаційного перегляду, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку із незалученням до участі у справі належного відповідача. Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

У пункті 3 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо мотивів відмови у задоволенні вимог про визнання за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права комунальної власності на спірний житловий будинок, оскаржувані судові рішення у цих частинах підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року в частині вирішення вимог про визнання права власності на самочинне будівництвоскасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко