Постанова

Іменем України

11 липня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5286/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 12 грудня 2022 року

в складі судді Коробенка С. В.

у цивільній справі №760/25966/20 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість за тілом кредиту та відсотками у розмірі 18 153, 97 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписавши Анкету-заяву №б/н від 19.03.2010, підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг та відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання заяви.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку, що підтверджено довідкою про отримання картки.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15 000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування.

Вказував, що для встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3 Договору, на підставі якого позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку.

Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 25.10.2020 складає загальну суму 18 153 грн 97 коп., з яких: 15 354,15 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 748,57 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 1 051,25 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 08.07.2019 у справі №923/760/18, де зазначено, що наявність підпису позичальника під Умовами та правилами надання банківських послуг є не обов'язковою, оскільки укладений між сторонами договір є договором приєднання і жодного підпису під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Суд неповно з'ясував обставини справи та не взяв до уваги, що з виписки вбачається, що відповідач не лише використовував кредитні кошти, а й здійснював платежі на часткове погашення заборгованості, в тому числі на погашення нарахованих відсотків за користування кредитом. На думку скаржника, таке свідчить про те, що відповідач погодився з умовамими кредитного договору, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору та його умов, в тому числі щодо сплати відсотків.

Судом проігноровано правові висновки Верховного Суду, висловлені в постановах від 11.11.2020 у справі №205/4176/18, від 21.10.2020 у справі №190/1419/19-ц, від 05.02.2020 у справі №355/848/17, від. 03.07.2019 у справі №342/180/17, від 23.01.2018 у справі №755/7704/15-ц та від 26.09.2018 у справі №159/2146/15-ц.

Вказував, що на підтвердження того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки, підтверджується Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка особисто підписана відповідачем. Зауважив, що дана довідка долучається позивачем до позовної заяви, оскільки про необхідність надання додаткових доказів стало відомо лише після ознайомлення з повним текстом оскаржуваного рішення, його аргументації та обґрунтування.

Також, як на підставу скасування рішення суду позивач посилався на те, що відповідач не спростував жодними доказами факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами; не заперечував розмір заборгованості.

На думку скаржника, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

За наведених обставин, просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі просив прийняти до розгляду нові докази.

Також, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею письмово, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Позивач належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження (а. с. 109).

Відповідач також належним чином повідомлявся про розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом направлення копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги (а. с. 110-111). Від відповідача до апеляційного суду не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2010 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (далі - Договір) (а. с. 13).

При підписанні вказаної Анкети-заяви ОСОБА_1 погодився з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що згідно підписаної відповідачем анкети-заяви від 19.03.2010 останньому встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 15 000,00 грн. Внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за Договором в останнього виникла заборгованість і станом на 25.10.2020 складає загальну суму 18 153,97 грн, з яких: 15 354,15 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1 748,57 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 1 051,25 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то на нього покладено обов'язок надати докази на підтвердження видачі кредиту та його розміру, а також докази, коли виникла заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Умови); розрахунки заборгованості станом на 31.10.2015, 30.06.2019 та 25.10.2020; довідку про видачу банківської картки; довідку про встановлення кредитного ліміту та виписку по рахунку ОСОБА_1 станом на 27.10.2020 (а. с. 3-38, 48-61).

Позивач вважав, що надана суду виписка по рахунку в сукупності з іншими доказами є належним підтвердженням позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви долучено вищевказану виписку по рахунку ОСОБА_1 , а саме за період з 08.01.2014 по 20.06.2020. З даної виписки вбачається рух коштів, в тому числі за користування відповідачем кредитними коштами.

Також, з даної виписки вбачається, що ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, зокрема, шляхом видачі готівки, оплати товарів і послуг на загальну суму 156 884,35 грн.

У виписці також містяться відомості про те, що на погашення кредиту ОСОБА_1 вносив грошові кошти, що становлять загальну суму 160 305,56 грн.

З наведеного слідує, що сума внесена на погашення кредиту перевищує суму отриманого кредиту, що не свідчить про існування заборгованості за тілом кредиту.

До того ж, виписка по рахунках не засвідчена належним чином, оскільки не містить ім`я та підпису уповноваженої особи АТ КБ «ПриватБанк», а також печатки Банку.

Також слід зазначити, що розрахунок заборгованості не засвідчений належним чином, оскільки не містить ім`я та підпису уповноваженої особи АТ КБ «ПриватБанк», а також печатки Банку.

Оскільки належними в матеріалах справи письмовими доказами не підтверджується наявність заборгованості за тілом кредиту, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що стосуються укладення між сторонами договору приєднання, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутні висновки, що договір не укладено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку з недоведеністю розміру заборгованості за тілом кредиту.

Крім того, оскільки вимоги про стягнення відсотків є похідними від задоволення вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, то суд правомірно відмовив у їх стягненні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку.

Водночас, в даній анкеті-заяві відсутні відомості щодо істотних умов кредитного договору, а саме, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків, у разі неналежного виконання умов кредитного договору.

Суд першої інстанції, встановивши, що в кредитному договорі - Анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, не міститься положень про розмір відсотків та пені, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення відсотків.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, яка також врахована судом першої інстанції.

Крім того, суд обґрунтовано вказав на те, що згідно виписки по рахунку за період з 01.05.2016 по 25.10.2020 позивач збільшив розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту за рахунок погашення нарахованих відсотків шляхом договірного списання на суму в розмірі 20 212,69 грн, тоді як матеріали справи не містять доказів погодження відповідачем умов договору про відсоткову ставку та право банку на договірне списання коштів.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, не надав до позовної заяви належних та допустимих доказів погодження між сторонами істотних умов кредитного договору, а саме щодо розміру відсотків.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Долучений до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не доводить факту погодження розміру відсотків, оскільки наданий позивачем Витяг не містить підпису відповідача (а. с. 14). Даний Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не доводить, який тариф було погоджено між Банком та відповідачем щодо розміру відсотків, а містить лише загальні відомості, що картка «Універсальна» є різних видів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD».

Ураховуючи викладене, та зважаючи на те, що умовами Анкети-заяви від 19.03.2013, яку підписав ОСОБА_1 , не передбачено обов`язку останнього щодо сплати відсотків, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що надав Анкету-заяву, Витяг з Тарифів та Умов, а також розрахунок заборгованості та вважає, що зазначені докази є достатніми на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів і розміру заборгованості. Також зазначив, що видачу кредиту та наявність заборгованості підтверджує виписка по рахунку, яка долучена до апеляційної скарги.

Колегія суддів не може прийняти до уваги додану до апеляційної скарги довідку про умови кредитування, оскільки такий доказ у суд першої інстанції не подавався та клопотань про долучення такого доказу до суду першої інстанції позивач не заявляв.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.

Позивач - АТ КБ «ПриватБанк», згідно Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою та у своїй діяльності керується законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Банк як юридична особа діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний юридичний Департамент, в якому працюють фахівці в галузі права, які здійснюють представництво.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Ляр Д. Ю., звертаючись до суду з позовом на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, виписки по рахунку, копії анкети-заяви, витягів з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів обслуговування кредитних карт, довідок про видачу картки та зміну кредитного ліміту, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач у разі неявки в судове засідання відповідача просив провести заочний розгляд справи за відсутності його представника.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом позивач одночасно подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи доказами (а. с. 64).

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних та достатніх доказів на підтвердження погодження між сторонами ціни кредиту - розміру відсотків.

Доводи апеляційної скарги, що суд фактично звільнив відповідача від сплати відсотків, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Дійсно, Банк, відповідно до умов кредитного договору, має право на отримання відсотків за користування кредитом. Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд звільнив відповідача від обов`язку сплати відсотків, оскільки відсотки нараховуються за умовами договору або на підставі закону. Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення відсотків за умовами договору, однак не надано належних доказів погодження між сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру відсотків, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення відсотків.

Позивач помилково вважає, що позов підлягає задоволенню за відсутності заперечень відповідача, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів лише у разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, щосуд першої інстанції правомірно відмовив і в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків.

Також, долучаючи до апеляційної скарги довідку про умови кредитування, як доказ в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків не подання такого доказу до суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на адресу позивача не надходила ухвала суду про витребування додаткових доказів та про необхідність подання доказів щодо умов кредитування позивач дізнався після ознайомлення з оскаржуваним рішенням суду, не є причиною неподання додаткових доказів до суду першої інстанції, яка об`єктивно не залежала від позивача.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано практику Верховного Суду по аналогічним справам, а саме: 11.11.2020 у справі №205/4176/18, від 21.10.2020 у справі №190/1419/19-ц, від 05.02.2020 у справі №355/848/17, від. 03.07.2019 у справі №342/180/17, від 23.01.2018 у справі №755/7704/15-ц та від 26.09.2018 у справі №159/2146/15-ц, від 08.07.2019 у справі №923/760/18 не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Як вже вказувалося вище, суд першої інстанції при ухваленні рішення врахоував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначені в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, які превалюють над висновками Верховного Суду, висловлених у постановах, на які посилається скаржник.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування рішення суду.

Вимоги про стягнення відсотків за законом позивач не заявляв, а саме позовна заява не містить таких обґрунтувань. Відповідно позивач не подавав належних доказів, а саме розрахунку відсотків за законом.

Розглядаючи спір суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус