Справа № 201/1705/23
Провадження № 2/201/1251/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Батманової В.В.

з секретарем судового засідання Турбаївською М.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

10.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики (а.с. № 1-6).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 14 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 33).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти за договором від 12.04.2016 у розмірі 20 000 доларів США, за договором від 05.07.2016 у розмірі 6 000 доларів США та за договором від 12.08.2016 у розмірі 6 000 доларів США, про що між сторонами були складені відповідні розписки. Відповідач мав повернути борг за договорами протягом тридцяти днів з дня пред`явлення позивачем вимоги про це. 22.06.2020 відповідач частково повернув позивачу кошти за договором від 12.04.2016 у розмірі 1 500 доларів США. 26.10.2021 та 08.12.2021 позивачем були направлені вимоги про повернення коштів за вказаними договорами на загальну суму 30 500 доларів США. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 30 500 доларів США.

Позивач в наданій суду заяві від 10.07.2023 просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судові засідання, які призначалися на 13.06.2023 та 10.07.2023 двічі поспіль не з`явився. Про дати судових засідань був повідомлений належним чином за адресою вказаною у позові. У судове засідання на 10.07.2023 відповідач, крім того викликався шляхом надання оголошення на сайті «Судова влада», проте будь-яких заперечень або відзив на позов відповідач так і не надіслав. З урахуванням положень п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 12.04.2016, 05.07.2016 та 12.08.2016 ОСОБА_1 уклав з Оме ОСОБА_2 договори позики грошових коштів на загальну суму 32 000 дол. США, про що відповідачем (позичальником) складені розписки (а.с. № 7-13).

Відповідач мав повернути борг за договорами протягом тридцяти днів з дня пред`явлення позивачем вимоги про це.

22.06.2020 відповідач частково повернув позивачу кошти за договором від 12.04.2016 у розмірі 1 500 доларів США.

26.10.2021 та 08.12.2021 позивачем були направлені вимоги про повернення коштів за вказаними договорами на загальну суму 30 500 доларів США.

Відповідач у визначений умовами договорів строк суму позики не повернув.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як видно з розписок, відповідачем підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договорами позики від 12.04.2016, 05.07.2016 та 12.08.2016 в розмірі 30 500 доларів США.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284ц17.

Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Згідно офіційного курсу НБУ станом на 10.07.2023 - 1 дол. США складає 36,5686 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 30 500 дол. США, що становить 1 115 342,30 грн.

Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 11 153 грн. 43 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 1047, 1048 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018 у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти за договорами позики від 12.04.2016, 05.07.2016 та 12.08.2016 в розмірі 30 500 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 153 грн. 43 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Батманова