Провадження № 2/369/946/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Цукаревій К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/14547/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 09 грудня 2015 року між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як позикодавцем в простій письмовій формі було підписано договір позики. Відповідно до п. 1. договору сума позики становить 13 000 000 грн., що еквівалентно 342 000 фунтів стерлінгів Великобританії. Цим же пунктом договору визначено обов`язок повернути позику без процентів в строк до 31 грудня 2017 року включно. У цей же день, 09 грудня 2015 року, але фактично до підписання договору позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано договір іпотеки № 5439, за яким в іпотеку ОСОБА_2 передано будинок та земельні ділянки ОСОБА_1 , що знаходяться у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вважає договір позики від 09 грудня 2015 року недійсним, оскільки відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, він суперечить вимогам чинного законодавства України, волевиявлення позивача не було вільним, а справжні наміри відповідача не відповідали змісту та умовам спірного договору. Так, спірний договір не містить чіткого визначення валюти надання і валюти повернення позики, так само як і не містить точного визначення суми позики, яка передбачалась до отримання за цим правочином. В дійсності відповідач не надавав, а позивач не приймала у позику кошти, які вказані у п. 1 спірного договору, розписки про отримання коштів не видавалось, безготівкові перекази зі сторони відповідача на користь позивача не надходили. Про неможливість передачі позики також свідчить і офіційний курс НБУ гривні до фунту стерлінгів на 09 грудня 2015 року, що в сукупності із невизначеністю валюти зобов`язання вказує на її нереальність. Відсутність визначеного способу передачі позики, відсутність суми та валюти позики і суперечливість між еквівалентами та курсом НБУ, відсутність доказів передання позики та наявності у відповідача таких коштів вказують на те, що реального укладення та виконання договору між сторонами не було. Сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору позики, наслідком чого згідно ст. 638 ЦК України та абз. 3 п. 14 ПП ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року є визнання неукладеності договору, тобто, встановлення того факту, що він як правочин з взаємними правами і обов`язками сторін не відбувся.

Позивачем при підписанні спірного договору дійсно малось на меті отримання позики, в той час як відповідач, вочевидь, мав інші наміри, спрямовані на отримання в іпотеку нерухомого майна, під заздалегідь недійсний договір позики, який допускає неоднозначні тлумачення розміру позики, порядку її повернення, та факту її надання. Внаслідок підписання сторонами спірного договору у редакції, яка суперечить ст. 524, 533. 637, 1046 ЦК України, відповідач отримав право на власний розсуд визначати в якому розмірі та в якій валюті виставляти претензії позивачу, та звертати стягнення на її майно, при цьому, реально не виконавши обов`язку передачі коштів. Так, на час пред`явлення даного позову відповідач звернувся до суду із позовом у справі № 753/15971/20, в якому просить стягнути 13 000 000 грн. в якості тіла позики, та понад 3 000 000 грн. інфляційних і 3% річних, при цьому, одночасно звернувшись до суду із позовом у справі № 757/51760/20-ц, в якій просить звернути стягнення на предмет іпотеки вищевказане житло.

3 наведеного слідує, що відповідач, складаючи та надаючи для підпису позивачу спірний договір, не передбачав і не мав на меті реальне надання їй у позику коштів. Проте, з поведінки відповідача слідує що його реальні наміри полягали у заволодінні майном позивача в порядку задоволення вимог кредитора, для чого і було складено текст договору, який має істотні розбіжності із нормами цивільного законодавства України. Зазначені доводи вказують на те, що сторони в дійсності не визначили суму та порядок надання позики та не передали її, допустивши при підписанні договору порушення наведених вище норм матеріального права. При цьому, зі сторони відповідача були відсутні реальні наміри виконання позики, що в сукупності вказує на недійсність спірного договору.

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним договір позики від 09 грудня 2015 року, підписаний між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що при укладенні договору позики від 09 грудня 2015 року сторони визначали курс до фунтів стерлінгів на підставі комерційного курсу, по суті будь-якого банка, що не суперечить правовим нормам. Враховуючи, що пройшов значний проміжок часу, неможливо чітко зазначити, за курсом якого комерційного банку вказувався такий еквівалент. Але сторони погодили такий курс власними підписами у договорі позики від 09 грудня 2015 року. Відповідач не погоджується із думкою позивача, що визначення еквіваленту іноземної валюти при зазначенні саме гривні платіжним інструментом за договором може вважатися його істотною умовою. Більш того, в договорі позики від 09 грудня 2015 року зобов`язання виражене в національній валюті України - гривнях. І саме в гривнях зобов`язання за договором повинно було виконуватися.

Відповідач зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, яке набрано законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсних договору позики встановлено, що сторони договору позики від 09 грудня 2015 року ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого договору. Факт отримання грошових коштів, даних ОСОБА_2 позичальнику, ОСОБА_1 і її представником не оспорюється та під сумнів сторонами спору не ставиться. Підстави для визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 грудня 2015 року, відсутні.

На думку відповідача, твердження про відсутність у ОСОБА_2 , переданих за договором позики, грошових коштів, в порушення вимог належності та допустимості доказів, є взагалі нічим не підтвердженим припущенням. Крім того, наявність грошових коштів у відповідача та джерело їх походження не є предметом спору щодо визнання договору позики недійсним. Підстави, якими позивач мотивує свої вимоги про визнання договору позики від 09 грудня 2015 року недійсним, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а проведений позивачем аналіз Цивільного кодексу України, на підставі якого остання вважає зазначений договір недійсним, здійснено поверхнево, оцінка норм в їх сукупності позбавлена логічної послідовності, норми права висвітлені у вигідному позивачу сенсі, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

В судовому засіданні 03 жовтня 2023 року представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 03 жовтня 2023 року проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

В судові дебати, призначені на 18 жовтня 2023 року, позивач та її представник не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача через канцелярію суду подав письмову промову у судових дебатах, в якій позов підтримав та просив його задовольнити.

В судові дебати, призначені на 18 жовтня 2023 року, відповідач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник відповідача через канцелярію суду подав письмову промову у судових дебатах, в якій проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 09 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до п. 1 якого позичальник ОСОБА_1 отримала від позикодавця ОСОБА_2 , а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії, які позичальник отримав від позикодавця до підписання цього договору і зобов`язувався повернути гроші без нарахування відсотків у строк до тридцять першого грудня дві тисячі сімнадцятого року включно.

Відповідно до п. 2 вищезазначеного договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором.

У якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 09 грудня 2015 року в той же день між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований в реєстрі за № 5939.

Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловою площею 111 кв.м., загальною площею 490,3 кв.м., земельну ділянку площею 0,0405 га, кадастровий номер якої :82:121:0004, що знаходиться в у АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер якої :82:121:0003, що знаходиться в у АДРЕСА_1 » ), та належать іпотекодавцю на праві власності.

За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки становить 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії .

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір позики, який підписано позикодавцем та позичальником, тобто, позивачем. Договір позики містить предмет договору, розмір та строки позики, порядок надання та повернення позики. Сторони визначили і ОСОБА_1 погодилася з визначенням валюти надання позики і валюти повернення позики. Підпис ОСОБА_1 свідчить про її згоду з умовами договору позики.

Факт неотримання коштів позивачем за договором позики спростовується пунктом 1 договору позики, в якому зазначено, що позичальник ОСОБА_1 отримала від позикодавця ОСОБА_2 , а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 грн.. що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 фунтів стерлінгів Великобританії.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, яке набрано законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсних договору позики встановлено, що факт отримання грошових коштів, даних ОСОБА_2 позичальнику, ОСОБА_1 і її представником не оспорюється та під сумнів сторонами спору не ставиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказані обставини спростовують доводи позивача про неукладеність договору позики та наявність підстав для визнання договору недійсним.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 6, 202, 203, 215, 627, 638 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва