Справа № 127/8525/23
Провадження № 2/127/999/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29.06.2023 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Мельник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 та третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Вінницької міської ради про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 та третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Вінницької міської ради про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що позивач після смерті її батька ОСОБА_4 стала основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливе для неї та інших членів її сім`ї проживання з ним в одній квартирі. Відповідач безробітний, веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, приходить до квартири у нетверезому стані, вживає у квартирі алкогольні напої та наркотичні засоби, палить, псує майно, часто влаштовує сварки, з приводу чого позивач та члени її сім`ї неодноразово зверталися до поліції. Неодноразово вчиняв адміністративні та кримінальні правопорушення, за вчинення яких відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Своєю поведінкою відповідач порушує право на спокійне життя, завдає позивачу та членам її сім`ї моральні страждання, веде антигромадський спосіб життя, систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 підлягає виселенню.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Щодо заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 про дату час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, але в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

З метою повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату час та місце розгляду справи голові ОСББ «Космонавтів-77» Кардашу П.П. направлено повістку для вручення відповідачу ОСОБА_2 та роз`яснено про необхідність повідомити суд у разі неможливості вручення чи відмови ОСОБА_2 від одержання повістки. У відповідь на вказаний лист головою ОСББ «Космонавтів-77» Кардашом П.П. повідомлено, що відповідач ОСОБА_2 відмовився отримувати зазначену вище повістку про виклик у судове засідання.

Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, тому суд, керуючись ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280, 281 ЦПК України, ухвалив здійснити заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення).

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, натомість подав клопотання у якому просив розгляд справи проводити у його відсутність. Також у цьому клопотанні ОСОБА_3 заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги просив задовольнити та підтвердив, що ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливе спільне проживання з ним в одній квартирі.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду повідомлявся завчасно та належним чином, натомість представником подано клопотання про розгляд справи у його відсутність, щодо вирішення спору покладався на думку суду.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є цивільною дружиною ОСОБА_3 та проживає за адресою АДРЕСА_2 надала наступні показання. Відповідач ОСОБА_2 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, у тому числі до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Крім того свідку ОСОБА_5 відомо, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за зберігання наркотичних засобів безпосередньо за їхнім місцем проживання. ОСОБА_2 вживає алкогольні напої та наркотичні речовини, що супроводжується постійним неприємним запахом у квартирі та підставою виникнення сімейних сварок. ОСОБА_2 не приймає участь в утриманні квартири, її ремонті та оплаті комунальних послуг. ОСОБА_2 порушує правила співжиття та своїми діями створює для інших членів сім`ї умови, за яких неможливо з ним проживати в одній квартирі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є головою ОСББ «Космонавтів-77» по АДРЕСА_3 надав наступні показання. Зі слів свідка ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_2 дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у якій основним квартиронаймачем є ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_6 вказав, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї, дрібного хуліганства, зберігання наркотичних засобів, крадіжки. ОСОБА_2 вживає алкогольні напої та наркотичні речовини, у зв`язку з чим вчиняє сварки із членами сім`ї та іншими мешканцями будинку, що супроводжувалось надходженням скарг та зауважень від сусідів співмешканців ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_6 зазначив про те, що протиправна поведінка відповідача ОСОБА_2 супроводжується постійними виїздами працівників правоохоронних органів, допитами мешканців будинку в якості свідків, що порушує нормальний спосіб життя мешканців будинку. ОСОБА_2 веде антигромадський спосіб життя та своїми діями створює для членів сім`ї та інших мешканців будинку умови, за яких неможливо з ним проживати.

В суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Відомостей про їх заінтересованість у результаті розгляду справи немає, показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 157 та частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні ЄСПЛ від 03.09.2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»).

Положення статті 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача у цій справі з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які існують між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд дійшов наступного висновку.

04.07.1973 Виконавчим комітетом Вінницької міської Ради депутатів трудящих міста Вінниця на підставі рішення виконкому Вінницької міської Ради депутатів трудящих від 25.06.1973 ОСОБА_4 видано ордер №1126 серія А, на право зайняття квартири АДРЕСА_4 .

На момент видачі ордера на право зайняття квартири АДРЕСА_4 до складу сім`ї ОСОБА_4 входили: ОСОБА_7 (мати позивача), ОСОБА_8 (сестра позивача), ОСОБА_9 (брат позивача) та ОСОБА_10 (позивач).

Відповідно до відповіді Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15.03.2023 номер будинку АДРЕСА_5 було змінено на номер 77.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів №123 від 29.02.1996 року «Про зміну договору найму жилих приміщень» договір найму квартири АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 був переукладений на позивача ОСОБА_1 як основного квартиронаймача.

Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №14112 від 13.03.2023, відповіді Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради на запит суду, а також довідки про реєстрацію місця проживання позивача, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання 4 (чотирьох) повнолітніх осіб та 1 (однієї) неповнолітньої особи, у тому числі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

Факти порушення відповідачем правил співжиття та систематичного вчинення домашнього насилля відносно позивача та членів її сім`ї підтверджується:

-копією вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 05.09.2011 у справі №1-141/11, яким ОСОБА_2 визнано винним у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 309 КК України;

-копією вироку Апеляційного суду Вінницької області від 15.03.2012 у справі №1-515/11, яким ОСОБА_2 визнано винним у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі;

-копією постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2016 у справі про адміністративне правопорушення №127/3959/16-п, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Згідно з описовою частиною постанови ОСОБА_2 30.01.2016 о 22:30 год. по АДРЕСА_3 в першому під`їзді будинку на другому поверсі висловлювався нецензурною лайкою на зауваження не реагував, чим вчинив дрібне хуліганство;

-копією постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 10.05.2016 у справі про адміністративне правопорушення №127/9703/16-п, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44 КУпАП. Згідно з описовою частиною постанови ОСОБА_2 03.02.2016 об 11:50 год. за адресою: АДРЕСА_2 зберігав для власного вживання, без мети збуту речовину, яку працівниками поліції було вилучено та яка згідно з висновком експерта №149 від 10.02.2016 є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено екстрактом канабісу, масою 0,076 грам.;

-копією вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2022 у справі №127/12979/22, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України. Відповідно до зазначеного вироку, згідно з характеристики ОСББ «Космонавтів-77» від 18.01.2022 року на ОСОБА_2 надходили скарги від сусідів на гучну музику та затоплення квартир;

-копією відповіді Відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області Національної поліції України №153мр/231-23 від 23.02.2023, відповідно до якої 24.01.2023 було зареєстровано звернення позивача ОСОБА_1 з приводу конфлікту з ОСОБА_2 , в ході розгляду якого із ОСОБА_2 проведено бесіду профілактичного характеру, щодо недопущення протиправної поведінки у подальшому;

-копією відповіді Вінницької окружної прокуратури №50-1046-23 від 10.03.2023, відповідно до якої за фактом нанесення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 04.02.2016 за №0000782 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України;

-терміновим заборонним приписом від 11.04.2023 стосовно ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства за адресою: АДРЕСА_2 , щодо ОСОБА_5 ;

-копією постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2021 у справі про адміністративне правопорушення №127/10231/23, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Систематичність проявів порушення правил співжиття з боку ОСОБА_2 також підтверджується копією характеристики ОСББ «Космонавтів-77» №09/03/23/1 від 09.03.2023, відповідно до якої ОСОБА_2 за роки проживання зарекомендував себе з негативної сторони. Голові ОСББ неодноразово надходили скарги та зауваження від сусідів та співмешканців ОСОБА_2 за фактом порушення ним громадського порядку та спокою громадян, за фактом увімкнення гучної музики, за фактом перебування ОСОБА_2 у нетверезому стані та в неохайному вигляді, за фактом нецензурної лайки до співмешканців будинку. Крім того, ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за відповідні правопорушення. За весь цей час ОСОБА_2 зарекомендував себе як особа, яка веде антигромадський спосіб життя, систематично порушує правила спільного співжиття, схильний до вживання алкогольних напоїв та наркотичних речовин, не одноразово був причетним до конфліктних ситуацій із сусідами.

На підтвердження оплати позивачем витрат за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 , надано копії квитанцій про їх оплату.

Наявні у справі докази доводять те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та членами його сім`ї, зловживає спиртними напоями, вживає наркотичні речовини, вчиняє сварки, застосовує психологічне насилля відносно позивача та членів його сім`ї, що робить неможливим проживання позивача та членів його сім`ї з відповідачем в одній квартирі.

Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, внесення термінового заборонного припису, виявилися безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та членів його сім`ї.

Добровільно звільнити житло, головним наймачем якого є позивач, відповідач не бажає.

Оцінюючи вимогу про виселення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення переслідує легітимну мету, ґрунтується на законі та забезпечить належний захист порушеного права позивача.

З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування, насильства та систематичного порушення правил співжиття щодо позивача та членів його сім`ї, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення відповідача з квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Судові витрати в справі складаються із сплаченого судового збору 1073,60 грн., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 4-5, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 109, 116 Житлового Кодексу Української РСР,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат із сплати судового збору 1073,60 грн.

Позивач може оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи :

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий;

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Вінницька міська рада, м.Вінниця, вул. Соборна, 59, .

Суддя: