Справа №751/2603/22
Провадження №2/751/400/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

секретаря Шевченко А.О.,

pозглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну спpаву за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області про стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ:

21.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ГУ ДКСУ в Чернігівській області, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на її користь шляхом безспірного списання 447 524,74 грн компенсації з КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Заявлені вимоги мотивує тим, що вона є інвалідом 3 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії. На неї поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Даним Законом в редакції від 06.06.1996 було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком. Однак, пенсію їй виплачували з 01.01.2015 в розмірі, значно меншому, ніж передбачено у вищевказаному законі.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року №1210.

Вказує, що рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 щодо установлення мінімального розміру пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання та пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за рішенням Кабінету Міністрів України. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. з ст. 54 цього Закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014. З метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. 3 ст. 54 цього Закону в редакції Закону №76-VIII.

В той же час, обов`язок держави розробити порядок відшкодування шкоди, якої вона зазнала, на час її звернення до суду не виконано, порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, не розроблено. Закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду справи, незважаючи на вимоги Конституційного Суду України, що вказані у його Рішенні № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 у справі № 3-333/2018(4498/18), не прийнятий.

Вважає, що в даному випадку має місце втручання у її права за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції в тому, що не має можливості доступу до свого майна (доходу) упродовж періоду часу з 01.01.2015 по цей час і через це втратила контроль над ним і будь-яку можливість користуватися і володіти ним.

При визначенні компенсації враховує: тривалість порушення її прав; розмір доходів, які б вона могла реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ). Тому, вважає, що сума компенсації за період з 01.01.2015 по 30.06.2022 має бути 447 524,74 грн.

Ухвалою судді від 28.07.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09.09.2022 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просять відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 42-44). Зазначають, що відповідач є неналежним відповідачем по даній справі. Головне управління не є розпорядником коштів Державного бюджету України та не веде єдиний казначейський рахунок. Позивач просить стягнути компенсацію в сумі 447524,74 грн з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Однак, жодним нормативно-правовим актом взагалі не передбачено порядку відшкодування органом Казначейства компенсації, завданої визнанням акта законодавства неконституційним. Звертають увагу суду, що згідно позовних вимог підставою звернення до суду стало саме недоотримання пенсії за 2015-2022 роки у зв`язку з визнанням Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)2021 такою, що не відповідає Конституції України ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, позивачем не враховано, що Рішення № 1-р(ІІ)2021 не набуває ретроспективної дії у часі. У своєму Рішенні № 1-р(ІІ)2021 Конституційний Суд України встановив строк втрати чинності законом, що визнаний неконституційним, через три місяці з дня ухвалення рішення, тобто з 07.07.2021. Таким чином, вважають вимоги позивачки про стягнення компенсації у вигляді недоотриманої пенсії за 2015-2022 роки задоволенню не підлягають. Крім того, розмір компенсації не може зводитись до фактичної різниці між сумами грошових коштів, сплачених як пенсійні виплати на підставі постанови КМУ від 23.11.2011 № 1210 та розміром пенсійних нарахувань, передбачених положеннями ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ у редакції Закону України від 06.06.1996 № 230-96-ВР. Крім того, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав 21.07.2022. Про Рішення № 1-р(ІІ)2021 мала дізналась з моменту його офіційного опублікування. Таким чином, право на отримання компенсації у позивача може виникати лише з 21.07.2019. Тому, позивач помилково зазначає період, починаючи з 01.01.2015 по 30.06.2022.

Ухвалою судді від 18.10.2022, справу вирішено розглядати за правилам загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді від 02.03.2023 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 10.04.2023 у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. Закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явилась, просить справу розглядати у її відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи 1 категорії та є особою з інвалідністю 3 групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 14, 15).

Згідно копії листа ГУ ПФУ в Чернігівській області від 18.08.2021, ОСОБА_1 перебуває на обілку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію по 3 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, категорія 1, ступінь втрати професійної працездатності становить 50% (а.с. 17-18).

Згідно копії довідки від 14.09.2021, довідк про доход № 9290 2520 3452 1210 та № 0793 7070 6289 1719, за період з січня 2015 року по червень 2022 року включно ОСОБА_1 фактично отримала пенсію у загальному розмірі 590769,47 грн (а.с. 19-24).

Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи`в редакції закону від 06 червня 1996 року було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по І групі інвалідності 10 мінімальних пенсій за віком;

по ІІ групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком;

по ІІІ групі інвалідності 6 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 3ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 № 1210 зі змінами (далі Порядок).

Згідно з пунктом 11 Порядку мінімальний розмір пенсії становить:

1) для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї:

осіб з інвалідністю I групи 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

осіб з інвалідністю II групи 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

осіб з інвалідністю III групи 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку, у разі коли розмір пенсійної виплати (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, I групи 285 відсотків, II групи 255 відсотків, III групи 225 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-XII, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII.

Конституційний Суд, по суті, припинив обмеження права власності з боку держави, яке діяло протягом певного строку та апріорі завдало збитків певній категорії громадян, в тому числі і позивачу.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Muller v. Austria» кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а відповідно невиплатуяк порушення цього права.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 статтю 53, частину 3 статті 54, статтю 57, частину 3 статті 59, статтю 60 викладено в новій редакції, Закон доповнено статтями 60-1, 60-2. В зазначеному Законі відсутній порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої громадяни України зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII.

ОСОБА_1 просить відшкодувати їй майнову шкоду (компенсацію) від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції основних прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. (пункти 60, 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18).

У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113). У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 12 січня 2006 року щодо прийнятності у справі «Ічер проти Туреччини» (Icyer v. Turkey), заява № 18888/02,§ 73-87; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242; рішення ЄСПЛ від 10 травня 2001 року у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprys v. Turkey), заява № 25781/94, § 178-189).

Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В той же час, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Таким чином, передбачене у рішенні Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) право (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої зазнав позивач внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі»).

Отже, обов`язок держави розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої особи зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII як на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду даної справи, не виконано, порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої позивач зазнав внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII, державою не розроблено.

У Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що «відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

При вирішенні даного спору суд застосовує положення частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії (постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 127/23853/18;від 02.12.2020 року у справі № 127/25001/18; від 25.09.2019 року у справі № 127/26097/18).

Закони - сукупність правил загального характеру, які щодо конкретних осіб застосовуються через виконавчі акти. Шкода є наслідком не тільки наявності неконституційної норми закону чи іншого правового положення, а й акту їх застосування. На підставі закону, визнаного неконституційним, були вжиті конкретні дії органів державної влади (нарахування та виплата пенсії у меншому розмірі, ніж встановлено ч. 3ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Суд погоджується, що внаслідок цих дій (застосування неконституційного акту) позивач зазнав матеріальної шкоди, яка виражається у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Отже, спираючись на принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи викладені обставини справи, суд вважає, що саме на позивача покладено обов`язок доведення обґрунтованості своїх позовних вимог та саме позивач повинна надати суду вмотивовані докази, які підтверджують вину відповідача та причинно-наслідковий зв`язок пошкодження побутової техніки.

Однак, позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду належних та допустимих доказів у порядку ст.ст.76-80, ч. 1 ст.81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують її позовні вимоги.

Так, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, обґрунтовує розмір компенсації у сумі 447524,74 грн тим, що розмір неотриманих нею коштів і фактично отриманими за період з 01.01.2015 по 30.06.2022 становить 447524,74 грн; тривалістю порушення її прав, яка виразилась у нерозробленні державою порядку (юридичного механізму) відшкодування шкоди, якої вона зазнала внаслідок дії ст. 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII.

Однак, позивачем не обґрунтований період стягнення компенсації, оскільки у своєму Рішенні № 1-р(ІІ)/2021 Конституційний Суд України встановив строк втрати чинності законом, що визнаний неконституційним, через три місяці з дня ухвалення рішення, тобто з 07.07.2021.

Крім того, у вересні 2021 року позивач зверталась до суду з позовом до держави Україна в особі ГУ ДКСУ у Чернігівській області про стягнення з держави заподіяної їй майнової шкоди, яка полягає у недонарахуванні їй пенсії в період дії Закону, який визнано неконституційним, з 01.01.2015 по 31.08.2021. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.10.2021 у задоволенні позову відмовлено. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26.01.2022, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.10.2021 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08.06.2022, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.10.2021 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26.01.2022 залишено без змін (а.с. 25-31).

Крім того, позивачем не надано доказів, чи зверталась вона до суду в порядку адміністративного судочинства за захистом свої прав щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат за період з 01.01.2015 по 07.07.2021 відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України від 28.02.1991 №№ 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII і рішенням суду їй було відмовлено.

Виходячи з викладеного, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, проаналізувавши доводи кожної зі сторін на предмет їх обґрунтованості, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору покладає їх на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 95, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області про стягнення компенсації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10.07.2023.

Головуючий - суддя І. В. Яременко