РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/6493/23

Номер провадження 2/495/3299/2023

03 липня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Коліниченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, суд

ВСТАНОВИВ:

22.06.2023 року ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) про визнання права власності, у якому просить:

- скасувати заборону на нерухоме майно та арешт, які накладені на підставі постанови № б/н, виданої 03.10.2003 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області, якою накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 36363312, 8226174;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 : житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3; земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3 та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 10.10.2003 року по 01.04.2011 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.04.2011 року.

Під час шлюбу за кошти, що були надані батьком позивача, ОСОБА_3 , було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м.

Житловий будинок сторони набули у власність на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю.

З метою спрощення державної реєстрації права власності позивач з відповідачем прийшлий до згоди, що право власності на будинок буде зареєстровано, як це прийнято, за чоловіком як головою сім`ї ОСОБА_2 . Однак усім було відомо, що спільний будинок є саме особистою власністю позивача, так як придбаний за особисті кошти батька позивача та по суті, це придбання будинку було саме як її подарунок на весілля.

На підставі рішення Шабівської сільської ради від 05.03.2020 року № 1182-VII, ОСОБА_2 , як юридичному власнику житлового будинку, була передана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування вищевказаного жилого будинку, площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235.

Після розірвання шлюбу позивач разом з спільними дітьми відповідача проживають у спірному житловому будинку, підтримує його у належному технічному стані, проводить необхідні ремонтні та будівельні роботи.

Проте, після розірвання шлюбу, відповідач, попри раніше досягнуті між сторонами домовленостей, не передає позивачу право власності на спірне майно, уникає зустрічей та не вчиняє будь-яких активних дій на визнання спірного будинку та ділянки особистою власністю позивача.

При цьому без участі відповідача позивач не має змоги реалізувати постанову про скасування арешту зі спірного майна, у зв`язку з чим позивач вимушена у судовому порядку підтверджувати скасування цього арешту.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2023 року було відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явилася подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує, позов просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила ім`я на ОСОБА_1 , про що 26.09.2017 року складено відповідний актовий запис № 49.

10.10.2000 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей, і який за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.04.2011 року був розірваний.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м. Куплений він був за гроші батька позивача, по факту як дарунок доньці на весілля.

Згодом на підставі рішення Шабівської сільської ради від 05.03.2020 року № 1182-VII, ОСОБА_2 , як юридичному власнику житлового будинку, була передана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування вищевказаного жилого будинку, площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст.ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні. А тому присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Поряд з цим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі № 6-3999цс17.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №331/8757/14-ц.

Судом встановлено, що житловий будинок був куплений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м., хоча і був зареєстрований за відповідачем, проте куплений був за гроші батька позивача як її весільний подарунок. Тому суд визнає житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача. А також зважаючи, на те що земельна ділянка для будівництва та обслуговування вищевказаного жилого будинку, площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235 була передана позивачу суто як юридичному власнику житлового будинку, хоча, як встановлено судом, цей житловий будинок є особистою власністю позивача, тому суд також визнає за позивачем право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо скасування арешту на майно, суд зауважує, що 03.10.2003 року під час досудового розслідування за кримінальною справою, слідчим був накладений арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

4 квітня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду винесено постанову у справі №2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), в якій суд дійшов висновку, що згідно з п. 9 розділу XI Перехідних положень КПК України 2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Таким чином у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про зняття з нього арешту.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про звільнення майна з під арешту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 30, 81, 263, 265, 273 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 : житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3; земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», споруд № 1-3 та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :01:006:1235.

Скасувати заборону на нерухоме майно та арешт, які накладені на підставі постанови № б/н, виданої 03.10.2003 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області, якою накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 36363312, 8226174.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 03.07.2023 року.

Суддя Н.Д. Анісімова