КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/23446/22-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8521/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волкової С.Я., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що Державна казначейська служба України несвоєчасно виконала рішення суду, просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку грошові кошти в сумі 322,19 грн. - 3% річних, 1 804,00 грн. інфляційних втрат, а всього 2 126,19 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 26 лютого 2020 року, стягнуто із Державного бюджету України на її користь 10 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (справа № 733/1377/18), судом видано виконавчий лист, який нею направлено на виконання до Державної казначейської служби України. Проте, рішення суду не було виконано в строк, передбачений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення у вказаній справі виконано 21 червня 2022 року. Оскільки строк невиконання відповідачем вищевказаного судового рішення склав 392 дні, посилаючись на положення ст.ст. 3, 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 625 ЦК України, просила стягнути вищевказані суми за порушення строку виконання набравшого законної сили рішення суду (а.с. 1-6).

Відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив на позовну заяву на обґрунтування якого зазначено, що пакет документів надійшов до відповідача 19 квітня 2021 року і перебував на виконанні, зобов`язання виконано і гроші виплачені 21 червня 2022 року. Зазначав, що Казначейство виконувало вищевказане судове рішення за рахунок коштів державного бюджету, а не за рахунок коштів державного органу, а тому не є боржником в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. З цього приводу посилався на судову практику Верховного Суду, висловлену в постановах від 12.07.2018 у справі № 910/13314/17, від 25.06.2018 у справі № 910/13889/17.

Крім того, посилався на те, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання. А у даних правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди на підставі судового рішення через Казначейство і така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 30.04.2020 у справі № 804/2076/17. Також посилався на те, що Державний бюджет України за будь-якою програмою не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (а.с. 48-60).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат (а.с. 62-64).

Не погодившись з рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення районного суду і ухвалити нове про задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не звернув увагу на визначену Конституцією України та чинним законодавством обов`язковість судових рішень, зокрема передбачене право її як кредитора вимагати, як сплати компенсації в розмірі 3% річних, передбаченої ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» так і 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Посилалась на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 757/21050/16-ц та від 06 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 (а.с. 66-69).

У відзиві представник Державної казначейської служби України - Олешко О. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін(а.с. 84-97).

Позивачка належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення сторін шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 82).

Відповідач також належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення сторін шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 81).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2019 року у справі № 733/1377/18 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку державної казначейської служби України, в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 10-12).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 липня 2019 року рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2019 року змінено в частині суми відшкодування моральної шкоди, збільшено суму з 10 000 грн. до 60 000 грн. (а.с. 13-20).

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково, постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 липня 2019 року скасовано, рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2019 року залишено без змін (а.с. 21-28).

23 липня 2019 року судом видано виконавчий лист, який направлено на виконання до Державної казначейської служби України (а.с. 29-35).

У передбаченому законом порядку позивач звернулась до відповідача із заявою про виконання судового рішення, до якої долучила виконавчий лист від 23 липня 2019 року, виданий районним судом на виконання рішення цього ж суду від 15 квітня 2019 року (а.с. 29-35).

Згідно платіжного доручення від 21 червня 2022 року, виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення у вказаній справі виконано 21 червня 2022 року (а.с. 36-37).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) та в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 339/400/16-ц, щодо застосування положень ст. 625 ЦК України та положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" в аналогічних правовідносинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи позивачці ОСОБА_1 у стягненні інфляційних втрат та у стягненні 3% річних на суму боргу, суд першої інстанції вищезазначених вимог закону не врахував і дійшов помилкового висновку про неможливість застосування до правовідносин, які виникли між сторонами норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання(стаття 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон), у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Однак, в порушення зазначених вимог Закону, рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2019 року у справі № 733/1377/18 виконано тільки 21 червня 2022 року, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» з карткового рахунку ОСОБА_1 , згідно якої ДКСУ здійснила безготівковий перерахунок грошових коштів в сумі 10 000,00 грн. на банківський рахунок позивача.

З матеріалів справи вбачається, що на заяву ОСОБА_1 ДКС України листом від 07.08.2019 за вих. № 5-08-08/13484 повідомила останню про направлення до виконання, а листом від 26.07.2022 вих. № 5-11-11/9598 про те, що законодавством не передбачено нарахування та виплата компенсації за порушення строку перерахування коштів за бюджетною програмою (а.с. 29-35).

Згідно представленого позивачкою розрахунку нарахування інфляційних втрат на суму боргу у розмірі 10 000 грн. за період з 26 травня 2021 року по 21 червня 2022 року становить 1804 грн.

Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ...(ІІZ:100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період IIc (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) = 1.21694163

Інфляційне збільшення: 10 000,00 x 1.21694163 - 10 000,00 = 2 169,42 грн., проте позивачкою заявлено до стягнення суму інфляційних втрат - 1804 грн., тому в межах заявленого позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення сааме останньої суми.

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. з 26/05/2021 до 21/06/2022 - 10 000,00 x 3 % x 392 : 365 : 100. Всього 3% річних - 322,19 грн.

Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду із 26 травня 2021 року по 21 червня 2022 року, нарахування інфляційних втрат становить 1 804 грн., та 322,19 грн. 3% річних, які відповідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача щодо неможливості застосування судом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а постанови Верховного Суду від 12.07.2018 у справі №910/13314/17 та від 25.06.2018 у справі № 910/13889/17 та від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, на які посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу в обґрунтування цих доводів, постановлені касаційним судом раніше ніж вищевказані постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, тоді як Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Відповідач також посилався на те, що на спірні правовідносини, щодо строку виконання рішення суду, не поширюються на положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". На думку відповідача, положення цього Закону не поширюються на строки виконання виконавчого документа, поданого позивачем, оскільки в даному випадку боржником є не державний орган, а саме Держава Україна.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки у вищезгаданій постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №339/400/16-ц, касаційний суд, переглядаючи рішення апеляційного суду в аналогічній справі з тотожними підставами та предметом позову, не вказав на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 та від 30 квітня 2020 року у справі № 804/2076/17, в якій зазначено про те, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а боржником є Держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди на підставі судового рішення через Казначейство, колегія суддів зазначає, що постанова Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 та постанова від 30 квітня 2020 року у справі № 804/2076/17 ухвалені у правовідносинах, які не є подібними правовідносинам у справі, що переглядається.

Так, у справі № 826/17656/16 і у справі № 804/2076/17, на які посилається відповідач, судом розглянуто справи за адміністративним позовом фізичних осіб до Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, в якій було заявлено вимоги про визнання неправомірними дій Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення про стягнення на користь позивача грошових коштів в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Позовні вимоги в адміністративній справі були обґрунтовані тим, що на виконанні відповідача перебуває виконавчий лист, виданий відповідно до рішення, яким стягнуто на користь позивача з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку грошову суму в рахунок відшкодування завданої шкоди, на казначейському рахунку наявні гроші для погашення відповідної заборгованості, однак станом на дату подання позову вказані кошти на рахунок позивача не надійшли.

У цій справі, яка переглядається апеляційним судом, фізична особа - ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що ДКСУ несвоєчасно виконала рішення суду про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, аналіз наведених обставин вказує на те, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справі на яку посилається відповідач не є подібними.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

До того ж, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, а обов`язковою умовою є саме подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Також не можуть бути підставою для відмови в позові й посилання відповідача на те, що Державний бюджет України за будь-якою з програм не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №911/4249/16).

Крім того, аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гс18.

Крім того, ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, про задоволення позовних вимог.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення районного суду із ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - 1804 грн. інфляційних втрат та 322 грн. 19 коп. 3% річних на суму боргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратникова