Провадження № 2/336/2708/2023
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

11 липня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Петренко Л.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи ЄУН 336/6563/23 (номер провадження 2/336/2708/2023) за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Солтіс Ірина Володимирівна, до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк Ірини Іванівни,

про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -

встановив:

07 липня 2023 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Солтіс Ірина Володимирівна, до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк Ірини Іванівни, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, в якій представник позивача просить визнати за ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок літера «А» загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: альтанка літера «Б», сараї літера «В, Г», душ літера «Д», вбиральня літера «Е», паркан - № 1, ворота - № 2, водопровід - № 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку за законом після смерті ОСОБА_3 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В.

Дослідивши позовну заяву з додатками, суддя вважає, що подана позовна заява не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому згідно зі ст.185 ЦПК України, її належить залишити без руху, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) праві та вплив на правопорушника.

Згідно з положеннями п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З позовної заяви слідує, що позивачем зазначено двоє відповідачів, проте в порушення п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, в позовній заяві не викладено зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Представником позивача зазначено, що після смерті ОСОБА_3 , залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку.

Проте позивачем не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини, а саме не додано до позовної заяви правовстановлючих документів на житловий будинок. Не викладена суть як здійснювалося набуття прав на вказаний будинок, шляхом придбання, будівництва тощо.

Нерухоме майно безпосередньо пов`язане з безпосередньо пов`язане землею, проте представником не зазначено доказів, чи взагалі виділялась земельна ділянка під будівництво житлового будинку, якщо так то кому саме виділялась земельна ділянка.

Представником позивача надається технічний паспорт на будинок садибного типу (станом на 01 січня 2021 року), паспорт виготовлено станом на 10 травня 2023 року.

Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася, на час побудови спірного будинку.

Погосподарський облік це вид первинного обліку, передбачений для систематизації відомостей про окремих громадян і домогосподарства, що ведеться сільськими, селищними, міськими радами в сільських населених пунктах, які розташовані на їхній території, за єдиними на всій території України формами первинної облікової документації, затвердженими центральним органом виконавчої влади з питань статистики.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР від 31.07.1981 №4 «Про судову практику з вирішення спорів, пов`язаних з правом власності на житловий будинок», на який послався п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 14.05.1976 №2 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню законодавства про право особистої власності на житловий будинок», роз`яснений момент виникнення права власності на житловий будинок, що пов`язується з реєстрацією будинку у виконкомі місцевої Ради.

При зверненні до суду щодо захисту права на оформлення спадщини через відсутність правовстановлюючого документа для підтвердження того, існувало чи було відсутнє право спадкодавця на спірну нерухомість, обов`язковим є з`ясування, коли, на якій підставі виникло і як змінювалося це право.

З наданих до позовної заяви матеріалів не можливо з`ясувати, коли, на якій підставі виникло і як змінювалося це право спадкодавця на спірну нерухомість.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР від 18.07.1963 року № 1540-VI, Законом Української РСР «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ, Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами.

У 1950-х роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

З моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1950-х роках житлового будинку цей громадянин набував статусу власника житлового будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, зокрема, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок тощо.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до положень частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Враховуючи, вимоги процесуального законодавства позивач зобов`язаний подати усі докази по справі разом із позовною заявою. Процесуальним законодавством встановлено чіткі рамки подачі доказів до суду, після чого суд не вправі приймати подані докази, оскільки буде порушено вимоги принципу змагальності.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог п.п 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Представник позивач до позову додає виписку з засідання товариського суду, відповідно до якої ОСОБА_5 проживав з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 з 1951 року, за виключенням років служби в армії та в місцях позбавлення волі. ОСОБА_5 разом з дружиною, сином та матір`ю проживав з 1951 року у времянці за адресою: АДРЕСА_2 , яка стала не придатною, без фундаменту, не придатна для проживання. Претензій родичі співмешкканця ОСОБА_7 не мають.

Проте не зрозуміло, яким чином ця виписка має відношення до предмету спору, будинку присадибного типу що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, в позові не зазначено доказів, що підтверджують, чи виділялась земельна ділянка як присадибна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 . Якщо виділялась, то кому саме.

В даному випадку, позивачем не зазначено об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасно надати суду докази, в підтвердження обставин, викладених в позовній заяві.

Як вже зазначалось, при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, зокрема, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок тощо.

Таким чином, позивачу слід зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

Частиною 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

В позовній заяві ціна позову визначена в розмірі 797722,00 грн.

Як на підставу визначення ціни позову та розміру сплаченого судового збору представник позивача посилається на висновок експерта- суб`єкта оціночної діяльності, про те вказаного висновку до позову не додається.

До матеріалів справи долучено відповідь на адвокатський запит, свідоцтво, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, сертифікат, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача.

Відповідь на адвокатський запит не є висновком експерта-суб`єкта оціночної діяльності.

Суб`єкт оціночної діяльності не зазначає конкретних Методик, якими керується, не попереджено його про кримінальну відповідальність тощо.

З відповіді на адвокатський запит слідує, що суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_8 на підставі даних наведених в запиті, технічного паспорту, із застосування методик затверджених законодавством України, вказала, що станом на 14 червня 2023 року найбільш ймовірна середньоринкова вартість об`єкта нерухомості одноповерхового будинку, загальна площа 66,7 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. рік побудови 1974, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становить діапазон ринкової вартості 749181,80 851799,78 грн., найбільш ймовірна середньозважена ринкова вартість з округленням до цілих становить 797722,00 грн.

З наведеного слідує, що при проведенні оцінки об`єктом оцінки був житловий будинок одноповерховий, загальна площа 66,7 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м. рік побудови 1974р., проте в позові ставиться питання про визнання права власності на житловий будинок літера «А» загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: альтанка літера «Б», сараї літера «В, Г», душ літера «Д», вбиральня літера «Е», паркан - № 1, ворота - № 2, водопровід - № 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З вказаної відповіді на адвокатський запит не вбачається, чи були вказані споруди враховані при його складанні та визначенні величини вартості житлового будинку.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Вартість майна - це грошова сума, за яку це майно може бути придбане у даній місцевості. Тягар доказування вартості майна несе позивач.

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (ч. 2 ст. 176 ЦПК України).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 за N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" встановлено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Окрім того, вартість майна визначається відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

За статтею 3 зазначеного Закону незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.

Документ, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору це звіт про оцінку майна (стаття 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Ціна позову визначається дійсною вартістю спірного майна на час звернення до суду з позовною заявою.

Відповідно до позовної заяви вартість спірного майна становить 797722,00 грн., однак доказів щодо зазначеної вартості спірного майна суду не надано.

В якості доказу вартості майна представником позивача надано відповідь на адвокатський запит, що не є звітом про оцінку саме ринкової (дійсної) вартості майна.

Так, для визначення ціни позову позивач повинен надати суду Звіт щодо дійсної вартості спадкового майна (надавши його до суду у повному обсязі) та сплатити судовий збір, відповідно до дійсної вартості.

В розмірі встановленому Законом України «Про судовий збір», за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, в порушення зазначених вимог, позовна заява не містить зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Так, позивачу слід усунути зазначені недоліки, шляхом зазначення щодо наявності у неї або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 177 ЦПК України у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

Представником позивача разом з позовною заявою подано клопотання про звільнення від сплати судового збору. В обґрунтування клопотання зазначає, що позивач є одинокою матір`ю, яка сама виховує та утримує дитину інваліда, отримує державну допомогу. Позивач офіційно працевлаштована на ПАТ «Запорізький абразивний комбінат», але розмір заробітної плати дуже низький та надає відповідні довідки про доходи.

Також вказує, що у власності рухомого та нерухомого майна, чи земельної ділянки не має.

Сплатити судовий збір в розмірі 7977,22 грн. для неї є неможливим в силу її майнового стану, у зв`язку з чим просить звільнити її від сплати судового збору.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно зі ст. 13, 81 ЦПК України особа, яка заявляє клопотання повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Скрутне матеріальне становище - це умови існування фізичної особи, які проявляються перш за все при відсутності грошових коштів та інших майнових засобів, що необхідні для задоволення потреб фізичної особи та придбання речей першої необхідності продуктів харчування, медичних ліків, житла, одягу тощо.

Окрім того, незадовільний матеріальний стан залежить і від відсутності у особи нерухомості, депозитів, акцій, активів у фінансових установах, документів про відсутність доходів членів сім`ї, довідки про склад сім`ї, відсутність чи наявність виплат соціальної допомоги, тощо.

На підтвердження доводів щодо незадовільного майнового стану мають бути надані докази про неспроможність сплатити судові витрати.

Дослідивши клопотання та перевіривши доводи на його обґрунтування, вважаю за необхідне у задоволенні заявленого клопотання відмовити, оскільки на підтвердження викладених в клопотанні обставин скаржником не надано належних доказів.

Відповідно ст. ст. 1, 2 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон), судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 133ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" (з урахуванням змін, внесених Постановою ВССУ N 10 від 25.09.2015 р.), розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов`язок покладається на позивача. Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до вказаного Закону (ст. 8) та статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 29 постанови N 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Отже, підставою для відстрочення сплати є такий, обумовлений виключними обставинами, майновий стан сторони, який об`єктивно унеможливлює сплату нею судового збору у відповідному розмірі.

Порядок відстрочення, розстрочення, зменшення та звільнення від сплати судового збору закріплений у ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» зі змісту яких вбачається, що зменшення тягаря судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований тільки за наявності певних обставин, зокрема майнового стану сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішенні від 19 червня 2011 року в справі Креуз проти Польщі ("Kreuz v. Poland") зазначав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. При цьому положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: "Княт проти Польщі" ("Kniat v. Poland") від 26 липня 2005 року; "Єдамскі та Єдамска проти Польщі" ("Jedamski and Jedamska v. Poland") від 26 липня 2005 року).

Звільнення від сплати судового збору може мати місце за наявності виключних обставин, враховуючи, що статтею 129 Конституції України закріплено один із основоположних принципів правосуддя рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Позивачка не надала довідки про доходи за попередній календарний рік (січень-грудень 2022 року); не надано доказів, які б підтверджували наявність чи відсутність будь-яких доходів, довідки про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів (відсутність депозитів), довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо, відсутність нерухомого та рухомого майна, земельних ділянок тощо.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення у справах "Княт проти Польщі", "Єдамскі та Єдамска проти Польщі", від 26 липня 2005 року).

Надані заявником довідка про доходи (довідка № 1026 про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УСЗН по Шевченківському району та отримує державну соціальну допомогу в розмірі 2881,60 грн., довідка про заробітну плату за травень жовтень 2022 року, де нарахована заробітна плата становить 56796,45 грн. та довідка про заробітну плату за листопад 2022року квітень 2023 року, де нарахована заробітна плата становить 57937,65 грн.), а не дохід за попередній звітний рік. Вказані довідки не є беззаперечними і достатніми доказами скрутного майнового стану позивача та не підтверджують достовірність тієї обставини, що вона не може сплатити судовий збір, оскільки позивачка не надала доказів про наявність чи відсутність рухомого або нерухомого майна та їх обсягу, цінних паперів, можливості розпоряджатися ними, довідку про подану декларацію про майновий стан і доходи за 2022 рік. Надані позивачем довідки не підтверджують відсутність у позивача іншого доходу, рухомого чи нерухомого майна, грошових коштів на банківських рахунках тощо.

Заявником не надано жодних доказів на підтвердження відсутності коштів, що може бути підставою для звільнення від сплати судового збору в розумінні статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір та відсутність у позивача пільг щодо його оплати, суд доходить висновку про те, що належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи та інтересами позивача щодо можливості звернення до суду (за умови виконання вимог закону щодо оплати позовної заяви судовим збором) у цій справі дотримано.

Скрутний матеріальний стан позивачки, як підстава для звільнення від сплати судового збору, не підтверджений належними та актуальними доказами на час подання клопотання, зокрема не надано підтверджень того, що розмір судового збору, який підлягає сплаті, перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік або є інші підстави для звільнення чи відстрочки сплати судового збору відповідно до вимог законодавства. В даному випадку відсутні підстави для звільнення позивачки від сплати судового збору за подання позовної заяви з вимогами майнового характеру (визнання права власності на спадкове майно), у зв`язку з не доведенням тяжкого майнового стану, чи інших обставин, які могли бути підставою для задоволення такого клопотання.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру та надати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору.

Вказані судом недоліки перешкоджають прийняттю позовної заяви до судового розгляду, у зв`язку з чим її слід залишити без руху і надати позивачу строк для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Згідно з вимогами ч 1, 2, 3 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258-261, 353 ЦПК України, суддя, -

постановив:

В клопотанні представника позивача про звільнення від сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Солтіс Ірина Володимирівна, до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк Ірини Іванівни, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, - залишити без руху.

Надати позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині.

Роз`яснити позивачу, що у випадку не усунення зазначених недоліків у встановлений строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Л.В. Петренко