печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Сестро-Животовській А.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1: не з`явився,

представника відповідача-2: Ковальової А.Г.,

третьої особи: не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Аліни Турянської про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1, ДКСУ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Аліни Турянської (далі - третя особа, слідчий ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, А. Турянська), в якому просить стягнути з Держави України (Державного бюджету України) на користь позивача шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 43 000,00 грн. моральної шкоди, завданої процесуальними діями, що обмежують права громадян та 6 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що листом від 08.08.2022 року за вих. № 3015зкп/к/11-5899/22 за підписом слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, А. Турянської позивача повідомлено про те, що під час перевірки його заяви від 01.08.2022 року ознак кримінального правопорушення не встановлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Києві та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 757/19936/22-к зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення від 01.08.2022 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей, надати ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. 13.09.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 757/19936/22-к Другим слідчим відділом ТУ ДБР, розташованого у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за номером кримінального провадження 0000416. Вважає, що оскільки відомості про вчинення кримінального правопорушення за його заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань через 43 днів, а не протягом 24 годин, були порушені порядок та строки досудового слідства (дізнання) та права позивача як потерпілого. Так, в результаті неправомірних дій, позивач був позбавлений можливості вчасно заявити клопотання, подати докази, дати показання по суті справи, тощо. Отже, внаслідок протиправних дій правоохоронних органів, позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 43 000,00 грн., навівши такий розрахунок: 1 000,00 грн. за один день процесуальних дій посадових осіб, що обмежують права громадян (1 000,00 грн./день * 43 дня). Крім того, позивач просить стягнути з Держави України (Державного бюджету України) на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 000,00 грн. - консультація з приводу подання заяви про кримінальне правопорушення до поліції; 2 000,00 грн. скарга до Печерського районного суду м. Києва; 3 000,00 грн. - позовна заява до Печерського районного суду м. Києва. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 22, 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2022 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

14.11.2022 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Аліни Турянської про відшкодування моральної шкоди, та судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 31.01.2023 року.

16.12.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від третьої особи надійшло клопотання, без застосування електронного цифрового підпису, та 28.12.2022 року засобами поштового зв`язку, про залучення до участі у справі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, або співвідповідача.

16.12.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва та 20.12.2022 року засобами поштового зв`язку, від представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві надійшло клопотання про залучення до участі у справі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, в якості співвідповідача.

19.12.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання, в якому останній просив залучити до участі у справі у якості співвідповідача Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року за клопотанням позивача залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві (далі - відповідач-2, ТУ ДБР, розташованого у м. Києві).

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року у задоволенні клопотання представника ТУ ДБР, розташованого у м. Києві про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відмовлено та, у зв`язку із залучення до участі у справі співвідповідача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 27.04.2023 року.

06.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ДКСУ надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-1 проти позову заперечував, оскільки ДКСУ є неналежним відповідачем у справі. Зазначав, що ДКСУ не порушувало жодних прав та інтересів позивача, не вступало у правовідносини із позивачем, жодної шкоди позивачу не завдавало. Також наразі не існує жодного рішення суду яким би дії уповноважених осіб Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві були визнані незаконними. При цьому, звернення позивача зі скаргою на дії або бездіяльність уповноважених осіб Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві у порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому шкоди. Також представник ДКСУ просив відмовити позивачу у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн., зважаючи на відсутність їх документального підтвердження та недоведеність. Крім того, представник відповідача-1 просив розглядати справу за відсутності представника ДКСУ.

13.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшли докази направлення позовної заяви з додатками співвідповідачу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві.

22.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-2 проти позову заперечував, оскільки ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, є неналежним відповідачем у справі. Вказував, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 757/19936/22-к свідчить про реалізацію позивачем передбаченого ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, що підтверджує факт поновлення ймовірно порушених законних інтересів позивача. Водночас, дії посадової особи ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, вказаною ухвалою слідчого судді протиправними, незаконними не визнавалися. Отже, позивачем не надано доказів спричинення йому будь-якої шкоди внаслідок протиправних дій посадових осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, щодо нього, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2023 року приєднано до матеріалів справи відзив ДКСУ на позовну заяву; відзив ТУ ДБР, розташованого у м. Києві на позовну заяву; докази направлення позовної заяви з додатками співвідповідачу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві.

В судове засідання 27.04.2023 року з`явився позивач та представник відповідача-2.

Представник відповідача-1 та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, представник відповідача-1 у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за відсутності представника ДКСУ.

Оскільки як визначено у ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вирішив розглянути справу по суті за відсутності представника відповідача-1 та третьої особи.

В судовому засіданні 27.04.2023 року позивач підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити; представник відповідача-2 щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача-2, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що 01.08.2022 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка була зареєстрована 01.08.2022 року за вх. № 3015зкп/к (а. с. 17).

Відповідно до листа ТУ ДБР, розташованого у м. Києві за підписом слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Києві А. Турянської від 08.08.2022 року за № 3015зкп/к/11-5899/22, ОСОБА_1 повідомлено про те, що за результатами розгляду його звернення, обставин, що можуть свідчити про вчинення вказаними ним особами кримінального правопорушення не встановлено, у зв`язку з чим, підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні (а. с. 8).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 757/19936/22-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення задоволено; зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення від 01.08.2022 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей, надати ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 5).

13.09.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 757/19936/22-к Другим слідчим відділом ТУ ДБР, розташованого у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за номером кримінального провадження 0000416 (а. с. 6).

Листом ТУ ДБР, розташованого у м. Києві за підписом слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Києві А. Турянської від 15.09.2022 року за № 14749-22/к/11-03-7462-22 ОСОБА_1 повідомлено про те, що на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 757/19936/22-к до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за його заявою від 30.07.2022 року та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 381 Кримінального кодексу України (а. с. 101).

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України.

Так, приписами ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Частинами 1 та 2 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно частин 6 та 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

В силу приписів ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

При цьому, суд зауважує, що підставами відшкодування шкоди за ч. 1 ст. 1176 ЦК України є завдання шкоди фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Аналізуючи викладене, суд звертає увагу, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки шкода позивачу завдана не внаслідок обставин, визначених цим Законом.

Верховний Суд у постановах від 22.07.2019 року у справі № 757/54465/17-ц (провадження № 61-35434св18), від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18) зауважує на тому, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою та службовою особами.

Отже, шкода, завдана ОСОБА_1 відшкодовується на загальних підставах.

У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16 зроблено висновок, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2021 року у справі № 227/3052/19 зроблено висновок, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Суд зауважує, що оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог Кримінального процесуального кодексу України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

У постанові Верховного Суду від 03.06.2021 року у справі 686/34047/19 зроблено висновок, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача-2 вчинити певні процесуальні дії, не тягне за собою наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 43 000,00 грн. саме з вини відповідачів.

Посилання ОСОБА_1 на бездіяльність органу досудового розслідування, є необґрунтованими, оскільки позивач, у встановленому порядку реалізував своє процесуальне право на оскарження процесуальних рішень, що не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування і завдання цим шкоди позивачу.

За таких обставин суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а відповідачами не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 55, 56 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 18, 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274-279, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Аліни Турянської про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-1: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, .

Відповідач-2: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві,.

Третя особа: Слідча Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Аліна Турянська, бульв. Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 08.05.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко