Провадження № 2/369/6019/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10.10.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

при секретарі Ведмеденко Н.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Правдюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом їх повернення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області звернувся до суду з позовом до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом їх повернення, в якому просив:

1.Усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,12 га, шляхом визнання недійсним рішення 15 сесії Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області п`ятого скликання від 01.11.2012 № 487-15-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 ».

2.Усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,15 га, шляхом визнання недійсним рішення 15 сесії Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області п`ятого скликання від 01.11.2012 № 486-15-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 ».

3.Усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,12 га, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3331903 від 20.06.2013, із скасуванням державної реєстрації права ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5011.

4.Усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,15 га, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: індексний номер: 3324176 від 20.06.2013, із скасуванням державної реєстрації права ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5012.

5.Усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення загальною площею 0,27 га з кадастровими номерами :03:006:5011, :03:006:5012 шляхом їх повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області від ОСОБА_2 .

6.Стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Заявлений позов обґрунтовано тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність громадян земельних ділянок на території Бобрицької сільської ради, що полягає в наступному.

На підставі рішення Київської обласної ради від 09.09.2021 № 097-05-УІІІ «Про оголошення нововиявлених територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення на території Київської області» на землях лісогосподарського призначення ДП «Київське лісове господарство» оголошено (створено) ботанічну пам`ятку природи місцевого значення «Урочище Ярове», площею 8,2 га (надалі Урочище Ярове). Департаментом екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації видано Охоронне зобов`язання від 23.11.2022 № 43/05.3-08 ДП «Київське лісове господарство», яким підприємству передано під охорону та встановленого режиму вищевказана територія.

В свою чергу установлено, що у приватній власності громадянки ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка, що відведена за рахунок земель лісового фонду кварталу 72 виділу 1 Ірпінського (Приміського) лісництва ДП «Київське лісове господарство», який на даний час визначено об`єктом природно-заповідного фонду.

Рішенням 15 сесії Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області п`ятого скликання від 01.11.2012 № 487-15-У затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. ОСОБА_3 відчужила право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_5 , який, у свою чергу, відчужив її на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2013 № 2360.

Також, рішенням 15 сесії Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області п`ятого скликання від 01.11.2012 № 486-15-У затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказаній земельні ділянці присвоєно кадастровий номер :03:006:5012. Надалі, ОСОБА_4 відчужив право власності на вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_5 , який на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2013 № 2357 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

На даний час власником земельних ділянок з кадастровими номерами :03:006:5011 та :03:006:5012 залишається ОСОБА_2 , що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вважає, що вищевказані рішення Бобрицької сільської ради прийняті всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірні земельні ділянки фактично перебували в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

Позивач зазначив, що за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» (листи від 19.04.2023 № 333 та від 09.03.2023 № 184) земельні ділянки відповідачки ОСОБА_2 розташовані в межах кварталу 72, виділ 1 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Також Позивач посилається на лист ДП «Київське лісове господарство» від 03.12.2021 № 02-976, згідно якого земельні ділянки з кадастровими номерами :03:006:5011, :03:006:5012 відведені за рахунок земель лісогосподарського призначення які перебувають у постійному користуванні Підприємства (Ірпінське (Приміське) лісництво, кв. 72, виділ 1.

На думку, позивача спірні земельні ділянки відносились до державної власності, оскільки згідно п. 5 Розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно ст. 57 Земельного кодексу України Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Прокурор вважає, що оспорюваним розпорядженням та договорами купівлі-продажу порушено інтереси держави, адже з власності держави протиправно вибули лісові землі.

27.09.2023 р надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Правдюка В.М., в якому він заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві вказано, що земельні ділянки були набуті у власність громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в процедурі законної приватизації з дотриманням положень статей 118, 121 Земельного кодексу.

Так, на підставі заяви гр.-на ОСОБА_4 . Рішенням Бобрицької сільради від 23.12.2011р № 349-10-V надано дозвіл на складання проекту відводу земельної ділянки у приватну власність площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , до якого додано викопіювання з генерального плану с Бобриця, що підтверджує віднесення відповідної території згідно із затвердженою містобудівною документацією місцевого рівня (генеральний план) до земель житлової і громадської забудови. Аналогічну процедуру дотримано при розгляді заяви гр.-нки ОСОБА_3 щодо суміжної земельної ділянки площею 0,12 га в АДРЕСА_1 при прийнятті рішення Бобрицької сільради від 23.12.2011р № 348-10-V.

Надалі вказаними громадянами на підставі договору із сертифікованою землевпорядною організацією ТОВ «Гео-Сервіс-Україна» був розроблений в 2012 році єдиний «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 2-м громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Бобриця ТІЗ «Ярове», Києво-Святошинського району Київської області».

Відповідно до положень чинного земельного законодавства при погодженні проекту землеустрою було отримано необхідні погодження від компетентних органів, зокрема: Бобрицької сільради, органу Держкомзему, відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації, органу охорони навколишнього природного середовища тощо.

Відповідач ставить у відзиві під сумнів достовірність наданих позивачем доказів (листи від 19.04.2023 № 333 та від 09.03.2023 № 184), вказує на суперечності в оформленні вказаних доказів та недоліки в оформленні.

На думку відповідача Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що земельні ділянки в дійсності вкриті лісами чи використовувались в лісогосподарському господарстві.

Також відповідач зазначає, що надані прокурором докази не відповідають вимогам до матеріалів лісокористування визначені законом, і сама наявність матеріалів лісовпорядкування щодо відповідних земель не доведена.

На думку відповідача прокурором невірно застосовані положення п 5 Розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України оскільки згідно зазначеної норми закону матеріали лісовпорядкування можуть тимчасово посвідчувати права державних лісогосподарських підприємств лише на фактично раніше надані або передані їм землі.

Вказано, що здійснено свавільне і непропорційне втручання у право власності ОСОБА_2 . Як вказана громадянка, так і попередні власники земельних ділянок відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами землі, вони не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність рішень органу місцевого самоврядування щодо реалізації ним наданої законодавством компетенції, а зобов`язані були лише дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття земельних ділянок у власність.

Вважає позовні вимоги прокурора про витребування земельних ділянок, що «вибули з власності держави» віндикаційними, відповідно до ст.ст.387, 388 ЦК України; зазначав про порушення принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю; вказував що не всі заявлені прокурором вимоги є належними способами захисту інтересів держави у цій справі і є неефективними, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України; також наголошував на спливі строків позовної давності.

Таким чином, вважає безпідставними твердження прокурора про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення. Також вважає не доведеним твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка раніше передавалася в користування лісогосподарського підприємства

Вказує на те, що документи згідно яких виникли обставини, що на думку Прокурора є підставою для віднесення земель до особливих категорій були прийняті після прийняття Сільрадою оспорюваних рішень в 2011 році, при цьому згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам.

Прокурор правом на відповідь на відзив не скористався.

Ухвалою від 29.09.2023 р. вирішено закрити підготовче провадження у справі та призначити судовий розгляд на 10 жовтня 2023 року.

У судовому засіданні 10.10.2023 р. прокурор заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники відповідача ОСОБА_2 адвокат Правдюк В.М. виступив з вступним словом, проти позову заперечив в повному обсязі, просив відмовити у задоволенні.

Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення і заяви осіб, які беруть участь у справі, їх представників, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, на підставі заяви громадянина ОСОБА_4 . Рішенням Бобрицької сільради від 23.12.2011р № 349-10-V надано дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту відводу земельної ділянки у приватну власність площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . До рішення від 23.12.2011р № 349-10-V додано викопіювання з генерального плану с Бобриця, що підтверджує віднесення відповідної території згідно із затвердженою містобудівною документацією місцевого рівня (генеральний план) до земель житлової і громадської забудови.

На підставі заяви громадянки ОСОБА_3 . Рішенням Бобрицької сільради від 23.12.2011р № 348-10-V надано дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту відводу земельної ділянки у приватну власність площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . До рішення від 23.12.2011р № 348-10-V додано викопіювання з генерального плану с Бобриця, що підтверджує віднесення відповідної території згідно із затвердженою містобудівною документацією місцевого рівня (генеральний план) до земель житлової і громадської забудови.

Надалі вказаними громадянами на підставі договору із сертифікованою землевпорядною організацією ТОВ «Гео-Сервіс-Україна» був розроблений в 2012 році єдиний «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 2-м громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Бобриця ТІЗ «Ярове», Києво-Святошинського району Київської області».

Під час погодження вказаного проекту землеустрою отримано наступні погодження:

Листом №2178 від 23.02.2012 р Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області затвердило Умови відведення земельної ділянки кадастровий номер :03:006:5011, з яких випливає відсутність лісів на відповідній земельній ділянці та здійснено висновок щодо можливості відведення земельної ділянки.

Листом №2852 від 05.03.2012 р Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області надало Довідку про склад угідь земельної ділянки за формою 6-зем, з якої випливає відсутність лісів на відповідній земельній ділянці, склад угідь чагарники.

Листом № 004632 Головне управління охорони навколишнього середовища в Київській області засвідчило що відповідні ділянки (кадастровий номер :03:006:5011 та кадастровий номер :03:006:5011) не відносяться до природно-заповідного фонду.

Листом № 231 від 15.03.2012 р відділ містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації надав Висновок про погодження всього Проекту землеустрою для двох земельних ділянок.

Листом №2173 від 23.02.2012 р Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області затвердило Умови відведення земельної ділянки кадастровий номер :03:006:5012, з яких випливає відсутність лісів на відповідній земельній ділянці та здійснено висновок щодо можливості відведення земельної ділянки.

Листом №2874 від 05.03.2012 р Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області надало Довідку про склад угідь земельної ділянки кадастровий номер :03:006:5012 за формою 6-зем, з якої випливає відсутність лісів на відповідній земельній ділянці, склад угідь - чагарники.

Рішенням 15 сесії Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області п`ятого скликання від 01.11.2012 № 487-15-У затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказаній земельні ділянці присвоєно кадастровий номер :03:006:5011. На підставі вказаного рішення, остання отримала державний акт серії ЯЙ № 317363 від 29.12.2012.

ОСОБА_3 відчужила право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2013 № 637, який, у свою чергу, відчужив її на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2013 № 2360.

Рішенням 15 сесії Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області п`ятого скликання від 01.11.2012 № 486-15-У затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказаній земельні ділянці присвоєно кадастровий номер :03:006:5012.

Надалі, ОСОБА_4 відчужив право власності на вищевказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2013 № 635 на користь ОСОБА_5 , який на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2013 № 2357 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

На даний час власником земельних ділянок з кадастровими номерами :03:006:5011 та :03:006:5012 залишається ОСОБА_2 , на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3331903 та 3324176 від 20.06.2013, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

24 січня 2014року ОСОБА_2 отримала у відділі містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації будівельний паспорт № 43 стосовно забудови належних їй земельних ділянок.

18 жовтня 2016 року Департаментом архітектурно-будівельного контролю Київської області Державної архітектурно-будівельної інспекції України було зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт за № КС 94.

20 квітня 2023 року головний інспектор будівельного нагляду ДІАМ Рябчинський Іван Михайлович на підставі повідомлення № КС 94 здійснив реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта а саме житлового будинку загальною площею 456,9 житловою площею 110,0 кв.м.

Згідно даних Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відповідний об`єкт розташований одночасно на двох оспорюваних земельних ділянках.

24 липня 2023 року державним реєстратором виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області Глущенко Оленою Ігорівною здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на індивідуальний житловий садибний будинок загальною площею 456,9 житловою площею 110,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку зареєстроване постійне місце проживання ОСОБА_2 та її дочка малолітня дитина ОСОБА_6 2013 року народження, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади № 2023/006592790 від 22.08.2023р. та № 2023/006592714 від 22.08.2023р.

Щодо твердження прокурора про те, що вказані земельні ділянки перебувають в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення та повинні використовуватись для ведення лісового господарства державного підприємства «Київське лісове господарство» судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Крім того, відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України (в редакції на 2012 рік) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.

Суд, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Крім того, відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України (в редакції на 2010 рік) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.

Проте, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані лише листи Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект»: від 19.04.2023 № 333 з доданим документом «Витяг з картографічної бази ДП «Київський лісгосп» Приміського лісництва кварталу 72 відповідно до даних базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами» та від 09.03.2023 № 184 з доданим документом « Витяг з картографічної бази ДП «Київський лісгосп» Приміського лісництва кварталу 72 відповідно до даних базового лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами».

Суд критично оцінює вказані докази із врахуванням наступного.

До суду не подані оригінали доказів, в порушення вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК відповідність доданих до листів копій картографічних матеріалів (Витяг з картографічної бази ДП «Київський лісгосп») належно не засвідчена. На доданих Витягах відсутні реквізити, які б свідчили про приналежність їх як додатків до листів від 19.04.2023 № 333 та від 09.03.2023 № 184, - номери Листів, інші реквізити.

До того ж вказані докази не є безпосередньо частиною матеріалів лісовпорядкування за період, що підлягає дослідженню у Справі і оформлені значно пізніше дати складення оспорюваних рішень. Листи містять суперечливу і неузгоджену між собою інформацію. До того ж до суду не надано жодних інших доказів, що б підтверджували факт розробки матеріалів лісовпорядкування (рішення про розробку матеріалів, договір на розробку з проектною організацією тощо).

Не надано доказів погодження і затвердження матеріалів лісовпорядкування, які начебто подані до Суду, підписи та дати в графах «погоджено» над Протоколом не розбірливі або відсутні, відсутні вказівки на посадове становище, прізвище ім`я та по батькові осіб, що ставили свої підписи, відсутні також посилання на розпорядчі акти (накази, розпорядження тощо), що мали складатись для погодження чи затвердження відповідних матеріалів органами державної влади.

Згідно із ст. 48 ЛК України матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, натомість у відповідній графі стоїть «Погоджено», також відсутня інформація щодо затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а в порушення Інструкції відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування.

Також Суд критично оцінює рішення Київської обласної ради від 09.09.2021 р № 097-05-УІІІ «Про оголошення нововиявлених територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення на території Київської області» та розпорядження Київської обласної військової адміністрації від 03.11.2022 № 805 щодо затвердження Положення про ботанічну пам`ятку природи місцевого значення «Урочище Ярове», оскільки документи згідно яких виникли обставини, що на думку Прокурора є підставою для віднесення земельних ділянок до земель природоохоронного призначення, були прийняті значно пізніше після прийняття Бобрицькою сільською радою рішень про передачу відповідних земельних ділянок громадянам у приватну власність.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам.

Окрім того, Рішення Київської обласної ради від 09.09.2021 № 097-05-УІІІ містить лише узагальнений опис території, без визначення чітких і зрозумілих координат та меж території. Аналогічно відповідне Положення про ботанічну пам`ятку природи місцевого значення «Урочище Ярове», що затверджене розпорядженням Київської обласної військової адміністрації від 03.11.2022 р. Департаментом екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації видано Охоронне зобов`язання від 23.11.2022 № 43/05.3-08 ДП «Київське лісове господарство» чітких вказівок про межі території Пам`ятки не містить.

Згідно положень ч. 2 статті 4 Закону України від 16.06.1992 № 2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» пам`ятки природи можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.

Згідно з ч. 5 ст. 53 Закону України від 16.06.1992 № 2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Отже оголошення певної території пам`яткою природи само по собі не тягне вилучення земельних ділянок у приватних власників, закон передбачає можливість оформлення відповідного охоронного зобов`язання без вилучення земельної ділянки. Доказів того, що відповідні державні органи звертались з відповідною ініціативою до власників не надано.

В матеріалах справи відсутні також докази наявності заперечень ДП «Київське лісове господарство» чи правопопередника позивача Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо відведення і передачі земельних ділянок відповідачам в 2012 році, при тому що в матеріалах справи присутній Лист № 231 від 15.03.2012р відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації, яким погоджено Проект землеустрою. Також в матеріалах справи міститься копія будівельного паспорту № 43 на забудову спірних земельних ділянок, виданий 24 січня 2014 року ОСОБА_2 .

Таким чином, у зв`язку з тим, що прокурором в справі не надано суду рішення уповноваженого органу державної влади або місцевого самоврядування про надання земельних ділянок, а також належним чином оформлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, а державні акти на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством не отримані, то враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, документи, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками відповідними лісогосподарськими підприємствами суду не надано.

Не можна погодитись із здійсненим у позові посиланням на п. 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України як обґрунтуванням позовних вимог.

З огляду на норму ст. 1 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), ліс - тип природних комплексів, у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Згідно зі ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.

До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.

Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в ст. 5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції), згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 ст. 5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку ст. 20 Земельного кодексу України, ч. ч. 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За змістом ст. 55 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла в період спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Таким чином, в сукупності наведених норм лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства.

Тобто, земельні ділянки, які вкриті лісовою рослинністю і не передані в установленому порядку для потреб лісового господарства, належать до лісового фонду, однак не мають лісогосподарського призначення.

Згідно із п. 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України (в редакції на 30.09.2010року) передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже обов`язковою обставиною для підтвердження належності відповідних земельних лісових ділянок лісогосподарським підприємствам є факт надання таких земельних ділянок уповноваженими органами деревної влади або місцевого самоврядування.

Натомість в матеріалах Справи відсутні жодні документи, що підтверджують факт надання відповідних земельних ділянок для лісогосподарського призначення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не доведено доказово, що земельні ділянки, які було надано у власність громадян на підставі оспорюваних рішень Бобрицької сільської ради від 01.11.2012 № 487-15-У та №486-15-У були раніше надані відповідним лісогосподарським підприємствам.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Однак, суду не надано інших доказів встановлення лісогосподарського цільового призначення земельної ділянки та її передачі в постійне користування лісогосподарським підприємствам.

Оскільки, відсутні належні та достовірні докази перебування земельних ділянок в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», безпідставними є твердження прокуратури про необхідність її попереднього вилучення у землекористувача.

У рішенні ЄСПЛ «Щокін проти України» визначено принцип, що вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 р.). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ визначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). В той же час, з огляду на зміст наведеного рішення ЄСПЛ, відсутність чітких законодавчих положень створює загрозу непередбачуваного та свавільного втручання, тому має тлумачиться на користь особи.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 року у справі № 492/446/15-а врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

З огляду на фактичні обставини спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з Прав Людини, наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном. Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про відсутність в діях відповідачів порушень прямих вказівок закону, тому відсутні підстави стверджувати про незаконність Розпорядження та надання земель у власність.

За наслідками розгляду спору не підтвердились посилання прокуратури на перебування спірної земельної ділянки в постійному користуванні лісогосподарського підприємства, відведення її для лісогосподарських потреб чи іншим чином встановлення лісогосподарського цільового призначення. Також суд зауважує про відсутність підстав стверджувати про порушення прав та інтересів Бучанської районної державної адміністрації як власника спірної землі, оскільки відповідна державна адміністрація в даному випадку є органом розпорядженнями землями державної власності, наведені в позові обставини стосуються лише повноважень стосовно розпорядження землями, порушення яких не підтвердилось.

Щодо належного способу захисту порушених прав суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказала, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 Лісового кодексу України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 Лісового кодексу України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

Обрання прокурором (позивачем) неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Заявляючи негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельних ділянок з кадастровими номерами :03:006:5011 та :03:006:5012, прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення.

Разом з тим позовні вимоги прокурора пред`явлені в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні, в тому числі у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав.

У даному випадку належним способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку є подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача, а не шляхом подачі негаторного позову.

Подібний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Окрім того, оскільки позивачем не було доведено належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, то вимога про скасування записів про державу реєстрацію права власності не підлягає задоволенню.

Враховуючи вимоги статей 76-79, 89, 263 ЦПК України, оскільки обґрунтованість позовних вимог прокурора та незаконність отримання у приватну власність відповідачами спірних земельних ділянок підтверджено не було, положення Цивільного кодексу України щодо наслідків спливу позовної давності, про які зазначали учасники справи, застосуванню у спірних правовідносинах не підлягають. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Змістом ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

На підставі вищевикладеного, керуючись 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263,268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом їх повернення відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Андрій ВОЛЧКО