Номер провадження: 22-ц/813/633/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-10308/2006

Номер провадження: 22-ц/813/633/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_5 , 5) ОСОБА_6 , 6) ОСОБА_7 , 7) ОСОБА_8 , 8) ОСОБА_9 , 9) ОСОБА_10 , 10) ОСОБА_11 , 11) ОСОБА_12 , 12) ОСОБА_13 , 13) ОСОБА_14 , 14) ОСОБА_15 ,

- апелянт (особа, яка не приймала участі у справі, але вважає що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки) - ОСОБА_16 , правонаступником якої є ОСОБА_17 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу ОСОБА_18 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про визнання права власності, за апеляційною скаргою адвоката Доніної Людмили Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_16 , правонаступником якої є ОСОБА_17 , на рішення Приморського районного суду міста Одеса, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М. 08 грудня 2006 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на допоміжне нежиле приміщення горища, загальною площею - 398,3 кв. м., що розташоване над квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 . Над вказаними квартирами розташовано горище, вхід до якого організований з квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 .

Відповідно до заяв всіх співвласників квартир у будинку АДРЕСА_4 , посвідчених дільницю №2 КП "ДЄЗ "Жовтневе", ними було здійснено уступку своїх прав сумісної власності на допоміжне нежиле приміщення горища, загальною площею - 398,3 кв. м., на користь ОСОБА_18 .

Виходячи з вищезазначеного, ОСОБА_1 є власником зазначеного приміщення горища.

Однак, у зв`язку з неможливістю реалізувати своє право власності на допоміжне нежиле

приміщення горища він вимушений звернутися до суду з даним позовом (Т. 1, а. с. 3 - 6).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2006 року задоволено вищевказану позовну заяву ОСОБА_18 .

Визнано за ОСОБА_19 право власності на допоміжне нежиле приміщення горища, загальною площею - 398,3 кв. м., що розташоване над квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення суду вмотивоване тим, що ОСОБА_1 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , є співвласником допоміжних приміщень.

Враховуючи, що співвласники квартир будинку АДРЕСА_4 здійснили уступку своїх прав сумісної власності на допоміжне нежиле приміщення горища, загальною площею - 398,3 кв. м., на користь ОСОБА_18 , суд вважав за можливе визнати право власності на допоміжне нежиле приміщення горища за ОСОБА_20 1, а. с. 77 - 78).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Доніна Людмила Анатоліївна, діюча від імені ОСОБА_16 , як особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2006 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_21 у задоволенні заявлених позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) житловий будинок АДРЕСА_4 є пам`яткою архітектури прибутковий будинок Ф. Родоконакі та взятий під охорону як пам`ятка містобудівництва і архітектури національного значення; 2) вказаний будинок є багатоквартирним. Містить станом на спірний період квартири і нежитлові приміщення, що перебувають у власності фізичних осіб, а також неподільне і загальне майно, що є спільною власністю власників квартир; 3) оскарженим рішенням фактично вилучено зі спільної сумісної власності апелянта частина неподільного майна багатоквартирного будинку допоміжне приміщення горища; 4) у даній справі відсутні нотаріально посвідчені письмові згоди співвласників будинку у відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦК України; 5) суд першої інстанції не з`ясував склад співвласників будинку власників квартир та нежитлових приміщень, та не залучив всіх учасників до участі у справі; 6) суд дійшов передчасного та помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог (Т. 1, а. с. 83 - 90).

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції

Адвокат Кочергіна С.О., діюча від імені ОСОБА_18 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кочергіна С.О. посилається на те, що апелянт набув статусу співвласника на праві спільної сумісної власності спільного майна будинку з моменту набуття права власності на нежитлове приміщення, а саме - з 06.04.2018 року. Оскаржуване рішення було прийняте 08.12.2006 року, тому правовідносини регулюються законодавством в редакції, чинній на 08.12.2006 року. Частиною 2 статті 382 ЦК України в редакції чинній станом на 08.12.2006 року, не передбачала набуття статусу співвласника багатоквартирного будинку та набуття на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку та набуття на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку для власників нежитлових приміщень, а таке право встановлювалось виключно для власників квартир.

З огляду на вказане право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення будинку в апелянта виникло з набуттям права власності на нежитлове приміщення в будинку - з 06.04.2018 року, тому оскаржуваним рішенням від 08.12.2006 року права апелянта не порушено (Т. 1, а. с. 152 - 155).

Адвокат Доніна Л.А., діюча від імені ОСОБА_16 , в додаткових поясненнях зазначає, що згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 14.05.2021 року №1905/11/206, згідно архівними даними станом на період до 2006 року в будинку, розташованому за адресою - АДРЕСА_4 , зареєстровано право власності на 21 квартиру, та на 19 нежитлових приміщень. Однак в матеріалах справи містяться погодження на відчуження горища багатоквартирного будинку тільки власників 9 квартир із загальної кількості 21, та згоди не оформлені нотаріально. Власники 19 нежитлових приміщень згоду на передачу спільного майна багатоквартирного будинку у власність ОСОБА_22 не надавали. Крім того, згода власників квартири АДРЕСА_5 також не надавалась. Квартира №1 у 2010 році, після проведення реконструкції була переведена в нежитлове приміщення, та власником якої з 06.04.2018 року є ОСОБА_16 (Т. 2, а. с. 124 - 126).

Адвокат Кочергіна С.О., діюча від імені ОСОБА_18 , в запереченнях на додаткові пояснення зазначає, що посилання апелянта на лист КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не підтверджує викладені апелянтом факти, не містить інформації, що стосується предмету доказування по справі, та не спростовує факти, встановлені оскаржуваним рішенням. Викладені в додаткових поясненнях доводи не підтверджують факту порушення прав власника квартири АДРЕСА_5 на момент прийняття оскаржуваного рішення. Стосуються правовідносин, які виникли після прийняття оскаржуваного рішення та не встановлюють фактів, що стосуються предмету спору (Т. 2, а. с. 210 - 213).

Адвокат Кочергіна С.О., діюча від імені ОСОБА_18 , в додаткових поясненнях зазначає, що апелянт не був власником квартири у багатоквартирному будинку на дату винесення оскаржуваного рішення, відтак не був співвласником допоміжного приміщення в цьому будинку за адресою - АДРЕСА_4 . Оскаржуване рішення суду від 08.12.2006 р. не порушує прав апелянта (правонаступника апелянта), так як вони не виникли. Законодавство України на дату прийняття оскаржуваного рішення не передбачало набуття статусу співвласника багатоквартирного будинку та набуття права спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку для власників нежитлових приміщень (ч. 2 ст. 382 ЦК України в редакції станом на 08.12.2006 р.). Відсутня жодна норма законодавства, на підставі якої власник нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку до 14.05.2015 р. мав право набути у спільну сумісну власність допоміжні приміщення багатоквартирного будинку (Т. 4, а. с. 105 - 107).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Доніної Людмили Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_16 , на рішення Приморського районного суду міста Одеса від 08 грудня 2006 року (Т. 1, а. с. 110 - 110 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2020 року призначено справу до судового розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1, а. с. 111).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 року витребувано з КП «БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» Одеської міської ради: 1) відомості щодо переліку житлових квартир та нежитлових приміщень, допоміжних приміщень у будинку АДРЕСА_4 , із зазначенням номеру такого приміщення та прізвища, ім`я та по батькові його власника; 2) належним чином завірені копії поверхового плану будинку АДРЕСА_4 з горищем та підвальними приміщеннями; 3) належним чином завірені копії матеріалів інвентаризаційної справи щодо об`єктів нерухомого майна, а саме - нежитлового приміщення офісу-магазину, площею - 85,5 кв. м., яке розташовано за адресою - АДРЕСА_4 та належить на праві власності ОСОБА_16 , та приміщень, власником яких є ОСОБА_1 2, а. с. 149 - 153).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_17 в якості правонаступника ОСОБА_16 (Т. 3, а. с. 176 - 179).

Справа призначалася до розгляду неодноразово.

29.06.2023 року від адвоката Доніної Л.А., діючої від імені ОСОБА_17 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Адвокат Доніна Л.А. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У судовому засіданні адвокат Кочергіна С.О., діюча від імені ОСОБА_18 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.01.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., реєстр. № 2-35, та зарестрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 419ир. стр. 16, за №237, від 05.02.2003 року, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 47,4 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної ногаріальної контори Сажневою Т.А., реєстр. №2-1039, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 447ир, стр. 99, за №237, від 12.12.2002 р. квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 45,9 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.04.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сажневою Т.А., реєстр. №2-90, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 479ир, стр. 16, за №237, від 15.04.2003 р., квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 75,2 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., реєстр. №10120, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 500ир, стр. 48, за № 237, від 16.12.2003 р., квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 49,3 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., реєстр. №10111, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 500ир, стр. 49, за № 237, від 26.12.2003 р., квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 33,2 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., реєстр. №10114, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 500ир, стр. 49, за № 237, від 26.12.2003 р., квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 55,4 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., реєстр. №10117, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 500ир, стр. 49, за № 237, від 26.12.2003 р., квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 22,3 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., реєстр. № 4119, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєтрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 479ир, стр. 17 за № 237, від 26.06.2003 р., квартира АДРЕСА_6 , загальною площею - 21,7 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.06.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімонового О.Ю., реєстр. № 4122, та зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 479ир, стр. 17 за № 237, від 26.06-2003 р. квартира АДРЕСА_6 , загальною площею - 29,4 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_21 .

Таким чином, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , загальна площа яких, складає - 379,8 кв. м..

Над квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , розташоване нежиле приміщення горища, загальною площею - 398,3 кв. м..

Згідно заяв відповідачів співвласників квартир будинку АДРЕСА_4 , посвідчених дільницею № 2 КП «ДЄЗ «Жовтневе», ними було здійснено уступку своїх прав сумісної власності на допоміжне нежиле приміщення горища, загальною площею - 398,3 кв. м., що розташоване над квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на користь позивача.

Відповідно до ордеру на жиле приміщення №7393 серія ПР від 01.02.2006 року, виданого Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради, надано ОСОБА_23 в складі трьох осіб, право на заняття жилого приміщення, жилою площею - 77,0 кв. м., квартира АДРЕСА_7 . (Т. 2, а. с. 130).

Відповідно до розпорядження органу приватизації від 11.08.2008 року №209719 вищевказану квартиру було приватизовано ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 (Т. 2, а. с. 129).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 продали, а ОСОБА_26 купив квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею - 77,1 кв. м. (Т. 2, а. с. 133).

25.10.2010 року, ОСОБА_26 , після проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_5 в нежитлове приміщення, отримав свідоцтво про право власності на нежитлове примищення офісу-магазину на підставі сертифікату відповідності №15001012 від 15.09.2010 замість договору купівлі-продажу від 20.03.2009, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстр №3477 (Т. 2, а. с. 134).

13.03.2012 року ОСОБА_26 подарував власне майно сину - ОСОБА_27 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстр №2115 (Т. 2, а. с. 137).

06.04.2018 року ОСОБА_27 подарував власне нежитлове приміщення матері - ОСОБА_16 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., реєстр №610, реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.04.2018 р. (Т. 2, а. с. 139 141).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. від 02.07.2021 року, ОСОБА_16 продала ОСОБА_17 нежитлове приміщення офісу-магазину, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_4 (Т. 2, а. с. 218 219).

Доводи, які суд апеляційної інстанції враховує при ухваленні судового рішення по справі, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зазначені норми права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16 (провадження № 61-47768св18) вказано, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Отже, у разі якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не були залучені до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З огляду на викладене, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках. У разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частина друга статті 369 ЦК України).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 10 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

Згідно зі статтею 152 ЖК УРСР (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі Правила).

Пунктом 3.2.1 Правил установлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (пункти 3.2.5, 3.2.7 Правил).

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення.

У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради.

Велика Палата Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі № 461/9578/15-ц, наголосила на тому, що сама по собі відсутність нотаріального посвідчення письмової згоди співвласника приміщення загального користування, а саме горища, не є підставою для скасування наказу про затвердження містобудівних умов та обмежень.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 461/4259/18 (провадження № 61-4933св20) зазначено: «згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_28 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Статтею 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Аналіз зазначених норм права та рішень Конституційного Суду України, свідчить про те, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою»; «згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Судом встановлено, що спірне майно горища, є допоміжним приміщенням в будинку АДРЕСА_4 , яке належало на праві спільної сумісної власності власникам квартир у багатоквартирному будинку.

Отже, як встановлено матеріалами справи відповідно до ордеру на жиле приміщення №7393 серія ПР від 01.02.2006 року, виданого Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради, надано ОСОБА_23 в складі трьох осіб, право на заняття жилого приміщення жилою, площею - 77,0 кв. м., квартира АДРЕСА_7 . (Т. 2, а. с. 130).

Відповідно до розпорядження органу приватизації від 11.08.2008 року №209719 вищевказану квартиру було приватизовано ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 (Т. 2, а. с. 129).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 продали, а ОСОБА_26 купив квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею - 77,1 кв. м. (Т. 2, а. с. 133).

25.10.2010 року ОСОБА_26 , після проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_5 в нежитлове приміщення, отримав свідоцтво про право власності на нежитлове примищення офісу-магазину на підставі сертифікату відповідності №15001012 від 15.09.2010 замість договору купівлі-продажу від 20.03.2009, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстр №3477 (Т. 2, а. с. 134).

13.03.2012 року ОСОБА_26 подарував власне майно сину - ОСОБА_27 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстр №2115 (Т. 2, а. с. 137).

06.04.2018 року ОСОБА_27 подарував власне нежитлове приміщення матері - ОСОБА_16 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., реєстр №610, реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.04.2018 (Т. 2, а. с. 139 141).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. від 02.07.2021 року, ОСОБА_16 продала ОСОБА_17 нежитлове приміщення офісу-магазину, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_4 (Т. 2, а. с. 218 219).

Отже, виходячи з вищевказаного, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_16 не була власником квартири у багатоквартирному будинку на дату винесення оскаржуваного рішення, відтак не була співвласником допоміжного приміщення в цьому будинку за адресою - АДРЕСА_4 , тому оскаржуване рішення не порушує прав апелянта, оскільки на момент його винесення таке право не виникло.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, ухваливши оскаржене рішення, не вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_16 , правонаступником якої є ОСОБА_17 ..

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевказаних встановлених по даній справі обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, ухваливши оскаржене рішення, вирішив питання про права, інтереси та (або) обов`язки апелянта, є недоведеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. З аналізу приписів ч. 1 ст. 352 вбачається, що право апеляційного оскарження судового рішення мають також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Зазначені особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, тобто оскаржуваним рішенням безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цих осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси чи (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги адвоката Доніної Людмили Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_16 , правонаступником, якої є ОСОБА_17 , підлягає закриттю за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ухвалив:

Апеляційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_18 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про визнання права власності, за апеляційною скаргою адвоката Доніної Людмили Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_16 , правонаступником, якої є ОСОБА_17 , на рішення Приморського районного суду міста Одеса від 08 грудня 2006 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повний текст ухвали складений 11 липня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе