07.07.2023 Справа № 363/3551/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Тищенко К.В.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що між нею та відповідачем був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів в розмірі 257 000, 00 грн. На підтвердження факту укладання договору позики позивачу було надана власноруч підписана відповідачем розписка про отримання коштів від 30.07.2013 року. Зазначила, що укладений між сторонами договір, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченій ст. 207, 1047 ЦК України, оскільки відповідачем була надана позивачу розписка. Відповідно до п. 2 договору позики, відповідач повинна була повернути позивачу всі отримані в борг кошти у строк до 31.12.2014 року. Так як, грошові кошти не були власністю подружжя її сина та відповідача, то розпискою була передбачена додаткова умова, а саме замість повернення отриманих у борг коштів позивачу, відповідач зобов`язана була подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (її сину) без визначення строку на таке дарування. 30.07.2013 року позивачем був здійснений переказ грошових коштів у розмірі 257 000, 00 грн. на банківський рахунок відповідача. В липня 2021 року позивачу стало відомо про перебування в провадженні Вишгородського районного суду Київської області справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу. В приватній бесіді її син ОСОБА_5 повідомив, про те, що відповідач квартиру на нього не переоформила (не дарувала), а її відчужила. 10.07.2021 року позивачем було сформовано запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з інформаційної довідки від 10.07.2021 року встановлено, що квартира відчужена на користь третіх осіб та не була зареєстрована на її сина ОСОБА_5 , у зв`язку із чим вважає, що відповідачем порушено домовленості за договором позики та розпискою. 12.07.2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення грошових коштів з урахування ст. 625 ЦК України. Вказала, що відповідач не виконує свої зобов`язання передбачені договором позики та розпискою у зв`язку із чим змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 257 000, 00 грн., а також понесені судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві, а також, просив застосувати строки позовної давності. У поданому до суду відзиві зазначив, що згідно п.2 договору позики, Позичальник зобов`язалася повернути Позикодавцю позичені гроші до 31 грудня 2014 року. Відповідно до ст.ст. 253, 256, 257 ЦК України, позивач має право на протязі трьох років звернутись з позовом до суду про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Початок перебігу строку позовної давності у позивача почався з 31 грудня 2014 року і закінчився 31 грудня 2017 року. Позивач звернулася до суду з цим позовом - 25.08.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який складає - 3 роки 8 місяців, а відтак відповідач заявляє про сплив позовної давності. Позивачем не надано до позову, договору про збільшення строку позовної давності. Із змісту тексту розписки вбачається, що ОСОБА_4 отримала 30 липня 2013 року на свій рахунок, номер рахунку не вказано, в ПАТ «Південкомбанк, реквізити банку не вказано, грошові кошти у сумі - 257 000,00 грн. від ОСОБА_3 . Зобов`язується повернути зазначену суму в строк до 31 грудня 2014 року, або подарувати кв. АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , проте мета призначення, використання наданої позики не вказана. Надана до позову копія платіжного доручення № 4657388 від 30.07.2013 року, в розділі «призначення платежу», містить запис про «переказ кошт на рах. ОСОБА_4 для придб житла», однак не містить запису про перерахування грошових коштів за договором позики або розписки позичальника в отриманні грошей. Крім того, вказав, що укладений договір (розписка) від 30 липня 2013 року між сторонами в частині, що містить елементи договору дарування, або купівлі-продажу, або попереднього договору купівлі-продажу, є нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, а тому його умови в цій частині змішаного договору не створюють правових наслідків для сторін. Вказав, що при розгляді даного позову необхідно застосувати загальний строк позовної давності, передбачений ст.ст. 257-258 ЦК України.

В свою чергу представником позивача до суду було подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що розпискою та договором позики був встановлений порядок повернення позики шляхом повернення коштів у розмірі 257 000, 00 грн. до 31.12.2014 року або шляхом дарування квартири, строк виконання якого розпискою визначений не був. Позивач знала, що відповідач разом з її сином проживають у квартирі, а тому як добросовісний кредитор за договором позики не вчиняла будь-яких дій на стягнення боргу та мала надію, що відповідач все ж подарує квартиру на користь її сина. Однак, з інформаційної довідки отриманої за її запитом дізналася про те, що 23.01.2019 року відповідач відчужила квартиру на користь третіх осіб, а тому починаючи з 23.01.2019 року відповідач вже не могла виконати своє зобов`язання щодо дарування квартири на користь її сина, а тому вважає, що саме з 23.01.2019 року починає перебіг строку порушеного її права на отримання коштів за договором позики. Таким чином, позивач довідалася про своє порушено право тільки 10.07.2021 року, а могла довідатися 23.01.2019 року - дати відчуження відповідачем квартири. Строк позовної давності по розписці не пропущений, оскільки спливає 22.01.2022 року, тобто через три роки з дати продажу квартири відповідачем - 23.01.2019 року, з дати коли позивач могла довідатися про своє порушене право. Окрім того, зазначив, що є незрозумілими дії відповідача, оскільки згідно відзиву на позовну заяву, представник відповідача не погоджується із боргом, а з іншої сторони відповідач періодично здійснює погашення боргу шляхом направлення грошових коштів на користь позивача, що підтверджується копією заяви направлення грошового переказу від відповідача на користь позивача від 08.11.2021 року та від 18.11.2021 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, зазначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 перерахувала 30.07.2013 року по безготівковому платежу, а ОСОБА_4 отримала на рахунок кошти в сумі 257 000, 00 грн. Відповідно до п. 2. договору Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю всі позичені гроші до 31.12.2014 року. Пунктом 3 договору передбачено, що Позичальник зобов`язується розрахуватися з Позикодавцем до зазначеного строку і передати гроші на руки Позикодавцю з обов`язковою відміткою останнього на цьому договорі про отримання грошей або перерахувати за свій рахунок суму позики Позикодавцю поштовим переказом.

Крім того, в матеріалах справи міститься розписка від 30.07.2013 року, згідно якої ОСОБА_4 30.07.2013 року отримала на свій рахунок в ПАТ Південкомбанк» грошові кошти у розмірі 257 000, 00 грн. від ОСОБА_3 та зобов`язується їх повернути в строк до 31.12.2014 року або подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

З платіжного доручення № 4657388 від 30.07.2013 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахувала на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 256 783, 00 грн., призначення платежу: переказ коштів на рахунок ОСОБА_4 для придбання житла.

12.07.2021 року ОСОБА_4 направлено ОСОБА_4 вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 257 000, 00 грн., з урахуванням інфляційного збільшення боргу у розмірі - 343 015, 47 грн. та 3 % річних у розмірі 50 336, 79 грн., а всього 650 352, 26 грн. в строк до 23.07.2021 року.

Визначаючи характер і правову природу цивільних відносин, що виникли між сторонами, судом враховано наступне.

Так, частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Так, судом встановлено, та не спростовано представником відповідача, що між сторонами було укладено договір позики, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги відповідають наведеним нормам законодавства, є обґрунтованими та підтверджуються доданими матеріалами.

Разом з тим, стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом із тим згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Представником відповідача заявлено про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Виходячи з вимог законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Представником відповідача факт існування боргу за розпискою в розмірі 257 000, 00 гривень не спростовано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Водночас, судом встановлено, що початком перебігу позовної давності є строк, до якого мало бути виконано зобов`язання за договором позики від 30.07.2013 року, а саме 31.12.2014 року.

Із даним позовом до суду позивач звернулася 25.08.2021 року.

Представник позивача стверджує, що розпискою та договором позики був встановлений порядок повернення позики шляхом повернення коштів у розмірі 257 000, 00 грн. до 31.12.2014 року або шляхом дарування квартири, без визначення строку такого виконання, а тому вважає, що строк позовної давності по розписці не пропущений, оскільки спливає 22.01.2022 року, тобто через три роки з дати продажу квартири відповідачем - 23.01.2019 року (дати коли позивач могла довідатися про своє порушене право).

Однак, суд оцінює критично дані доводи представника позивача, оскільки умовами договору позику від 30.07.2013 року було визначено, що Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю всі позичені гроші до 31.12.2014 року про, що було зазначено і в розписці, тобто визначено строк його виконання.

Доводи представника позивача, про те, що договором позики був встановлений порядок повернення позики також шляхом дарування квартири, без визначення строку такого виконання, не заслуговують на увагу, оскільки ним тлумачиться зміст даної розписки на власний розсуд, який є найбільш сприятливим для позивача.

Зі змісту даної розписки встановлено, що відповідач зобов`язується повернути грошові кошти в строк до 31.12.2014 року або подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , тобто фактично визначено два варіанти порядку виконання договору позики - шляхом повернення коштів або шляхом дарування квартири, а строк його виконання є не змінним - 31.12.2014 року.

Крім того, суд наголошує, на тому, що законодавством встановленій зовсім інший порядок засвідчення факту дарування нерухомого майна, у тому числі у майбутньому.

Доводи представника позивача, про те, що позивач довідалася про відчуження квартири відповідачем, виключно після отримання відповідної інформації за її запитом з Державного реєстру речових прав на нерухоме, також не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами. Як встановлено судом, квартира, яку відповідач зобов`язувалася згідно розписки подарувати ОСОБА_5 , була придбана та відчужена в період перебування відповідача та ОСОБА_5 (сина позивача) у зареєстрованому шлюбі, що в свою чергу свідчить про обізнаність позивача щодо даних обставин.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У договорі позики та розписці від 30 липня 2013 року строк повернення позики встановлено до 31 грудня 2014 року. Таким чином, трирічну позовну давність для примусового стягнення заборгованості позивач пропустив, оскільки з позовом звернувся лише у серпні 2021 року.

Доводи представника позивача, що відповідач періодично здійснює погашення боргу шляхом направлення грошових коштів на користь позивача, що підтверджується копією заяви направлення грошового переказу від відповідача на користь позивача від 08.11.2021 року та від 18.11.2021 року, не свідчать про переривання строку позовної давності, враховуючи дату їх переказу.

Позивачем та його представником не подано заяву про поновлення строків та не надано суду жодних належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності, як і не надано доказів, які свідчать про неможливість звернутися до суду з позовом упродовж строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернулася до суду поза межами визначеного законом строку позовної давності, доказів того, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, та доказів, що підтверджують неможливість позивача звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності не надано, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання - відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлений 14 липня 2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ).

Суддя І.Ю. Котлярова