ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4900/23 Справа № 182/7837/21 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №182/7837/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», третя особа Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант», про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2023 року (суддя Багрова А.Г., повний текст судового рішення складено 24 березня 2023 року),

в с т а н о в и в :

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулась до Нікопольського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», третя особа Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант», про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04 грудня 2020 року в Дніпропетровській області на автодорозі «Високе-Новоіванівка-Чкалове» відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-DAEWOO Т13110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив перекидання керованого ним автомобіля. Внаслідок даної ДТП пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних ушкоджень помер. За фактом ДТП ГУНП в Дніпропетровській області внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002404. В результаті вказаного ДТП дружина потерпілого ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_5 зазнали шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «ЗАЗ-DAEWOO Т13110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-Гарант», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/838522. представник позивача повідомив АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» про настання страхового випадку та звернувся в порядку визначеному законодавством із заявою на виплату страхового відшкодування. Вказані документи АТ «СК «Мега-Гарант» отримав 18 січня 2021 року. 26 березня 2021 року АТ «СК «Мега-Гарант» було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування №26-03/2 за даною заявою, оскільки станом на 06 серпня 2020 року були чинні інші договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо того самого забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ-DAEWOO Т13110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: Поліс АО/2636158 та поліс АО/2636160, видані ТДВ СК «Кредо». Отже, саме ТДВ СК «Кредо» є належним відповідачем у справі. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 є: його батько та мати ОСОБА_6 (інформація про батька у позивача відсутня), дружина - ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 . На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня 2020 року - 5000,00 грн. З урахуванням викладеного загальний розмір моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи, становить 60000,00 грн, виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування. Отже частка, яка належить позивачу, в порядку пункту 27.3 Закону дорівнює 30000,00 грн. Мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника становить 180000,00 грн. Позивачем також було понесено витрати на лікування потерпілого чоловіка в сумі 5067,80 грн. Позивач також понесла судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн, що підтверджується письмовими доказами, які додані до позовної заяви. З урахуванням викладеного позивачка просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки та її доньки: 5067,00 грн страхового відшкодування витрат на лікування; 30000,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого; 180000,00 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника; а також стягнути понесені втрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2023 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ТДВ «Страхова компанія «Кредо», третя особа АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант», про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, задоволено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , 5067,00 грн страхового відшкодування витрат на лікування; 30000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого; 180000,00 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З вказаним рішенням не погодився відповідач Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував положення, закріплені в Порядку виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком та відмовив в залученні АТ СК «Мега Гарант» як співвідповідача. Звертає увагу, що представник позивача вперше з повідомленням про ДТП від 04 грудня 2020 року та з заявами на виплату страхового відшкодування звернувся до АТ «СК «Мега-Гарант», отже АТ СК «Мега-Гарант» виніс рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за наслідками ДТП від 04 грудня 2020 року з порушенням норм чинного законодавства. Вважає, що позивачем не доведено факт, що смерть потерпілої особи мала місце саме у зв`язку з ДТП від 04 грудня 2020 року, оскільки в провадженні Дніпровського апеляційного суду перебуває кримінальна справа №182/3653/21 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, розгляд якого ухвалою від 10 травня 2022 року зупинено. Зазначає, що відповідно до пункту 4 Полісу №А/2636160 розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260000,00 грн. Проте, у випадку, якщо судом буде встановлено обоюдну вину учасників ДТП в настанні події ДТП, страхове відшкодування за полісом № АО/2363160 повинно визначатися з урахуванням пункту 36.3. статті 36 Закону. Тобто відповідно до цього страхове відшкодування, буде становити 130000,00 грн максимальна сума страхового відшкодування, яка буде ділитись вже рівними частинами на кількість осіб, що мають право на її отримання), і може бути виплачена відповідно за полісом № АО/2363160. ТДВ «СК «Кредо» не визнає право позивача на отримання страхового відшкодування за пунктом 27.2 статті 27 Закону, оскільки позивачем не доведено факт відсутності інших осіб, які мають право на страхове відшкодування як утриманцю потерпілої особи та моральної шкоди. Також вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача витрати пов`язані з лікуванням потерпілої особи, оскільки право на таке відшкодування має лише потерпіла особа. Наголошує, що від позивачки заяви про виплату страхового відшкодування не надходило в порядку визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому вважає, що звернення позивачки за захистом прав в судовому порядку є безпідставним та необґрунтованим, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стефківський В.І., просилила апеляційний суд відмовити в задоволення апеляційної скарги ТДВ «СК «Кредо», рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні №0002404 від 05 грудня 2020 року та вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2022 року у справі №182/3653/21 04 грудня 2020 року приблизно о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ-DАЕWOО Т13110, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух в темний час доби по сухому асфальтобетонному дорожньому покриттю дороги, яка веде від с. Першотравневе Нікопольського району Дніпропетровської області в напрямку перехрестя з автодорогою Чкалове-Новоіванівка-Високе, яка веде з с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області до с. Новоіванівка Нікопольського району Дніпропетровської області, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не обрав безпечної в межах установленої швидкості руху, рухаючись зі швидкістю 100 км/год., втратив контроль над керуванням транспортним засобом, виконуючи маневр повороту направо, виїхав за межі проїзної частини вліво, де допустив перекидання автомобіля, внаслідок чого пасажиру автомобіля ОСОБА_4 були спричинені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Своїми діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України. Смерть ОСОБА_4 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 12 годині 30 хвилин в КЗ «Нікопольська міська лікарня №1» (а.с. 14-17, 223-232 том 1).

31 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 повідомив АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» про настання страхового випадку та звернувся в порядку визначеному законодавством із заявою на виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП від 04 грудня 220 року (а.с. 10, 11, 12, 13 том 1).

Листом від 28 травня 2021 року АТ «СК «Мега-Гарант» повідомимо представника позивача про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування №26-03/2 за даною заявою, оскільки станом на 06 серпня 2020 року були чинні інші договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо того самого забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ-DAEWOO Т13110», р.н. НОМЕР_1 , а саме: Поліс АО/2636158 та поліс АО/2636160, видані ТДВ СК «Кредо» (а.с. 30, 97-99 том 1).

Відповідно до полісу АО/2636160 від 03 січня 2020 року та полісу АР/838522 від 06 серпня 2020 року на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ЗАЗ-DАЕWOО Т13110, реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахована у двох страхових компаніях: у ТДВ СК «КРЕДО» та у АТ «СК «Мега-Гарант» (а.с. 114-115, 153 том 1)

Згідно свідоцтва про шлюб 11 січня 2013 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклав шлюб з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 26 том 1).

З свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками зазначені: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 27 том 1).

Відповідно до інформації про коло осіб першого ступеня споріднення відносно загиблого ОСОБА_4 є його матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 25, 28 том 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки прийшов до переконання, що відповідачем порушені права позивачів на виплату страхових сум та моральної шкоди, а наведений позивачем розрахунок сум страхового відшкодування є обґрунтованим та може бути покладений на страховика відповідно до Закону. Стягуючи з відповідача на користь позивачки суму витрат на правничу допомогу, суд виходив з доведеності таких вимог, а доводи представника відповідача щодо не співмірності понесених позивачем витрат суд визнав необґрунтованими.

Таке рішення суду першої інстанції є правильним та відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами 1, 2, 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Положення частини 2 статті 1188 ЦК України застосовуються у випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Тобто володільці цих джерел, які спільно завдали шкоди, несуть солідарну відповідальність незалежно від своєї вини (коментар до статті 1190 ЦК).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини 4 пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною 1 статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Особам, визначеним у частині першій цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував (частина 2 статті 1200 ЦК України).

Частиною 1 статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Відповідно до статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Зокрема, у пункті 27.1. зазначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

За пунктом 27.2 страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

У пункті 27.3. визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Судом встановлено, що дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої помер ОСОБА_4 , мала місце в межах строку дії договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, отже, вищевказана обставина є страховим випадком.

Оскільки страховий випадок настав 04 грудня 2020 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що для розрахунку виплат необхідно використовувати мінімальну заробітну плату, встановлену на 2020 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Отже, позивачкою обґрунтовано заявлено до відшкодування суму мінімального гарантованого страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 180000,00 грн (5000,00 грн х 36), що передбачено пунктом 27.2. Закону № 1961-IV.

Також, обґрунтованими є вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки розміру страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, на одну особу, враховуючи те, що до членів сім`ї померлого ОСОБА_4 входило троє осіб (його дочка, дружина та мати). Тому, дружина та дочка потерпілого ОСОБА_4 мають право на отримання моральної шкоди в розмірі по 20000,00 грн кожна (5000,00 грн х 12 : 3), в порядку пункту 27.3 Закону № 1961-IV. Враховуючи межі заявлених позовних вимог з відповідача ТДВ «СК Кредо» на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 30000,00 грн.

Крім того, відповідно до статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

З товарних чеків від 05 грудня 2020 року та від 06 грудня 2020 року вбачається, що розмір понесених витрат на лікування становив 5067,00 грн.

Пунктом 36.4. цього ж Закону визначено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Тому доводи апеляційної скарги щодо отримання відшкодування витрат на лікування мають тільки потерпілі особи є необґрунтованими.

За таких обставин, відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на лікування в розмірі 5067,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ТДВ «СК «Кредо» щодо не встановлення вини водія у заподіянні шкоди у зв`язку з відсутністю вироку Дніпровського апеляційного суду є безпідставним з огляду на наступне.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом у порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Верховний Суд зауважив, що висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав відсутності судового рішення у кримінальному провадженні за фактом ДТП є такими, що не ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 208/4598/21 (провадження № 61-6997св22).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судами обставин не виключається. Навпаки, недоведення протилежного відповідачами та невстановлення судами окреслених винятків судами свідчить про існування безумовного обов`язку безпосереднього заподіювача шкоди відшкодувати її потерпілому у повному обсязі.

Заперечення ТДВ «СК «Кредо» про те, що позивач не звертався в установлені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строки, не є обґрунтованими з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №65/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначила про таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 зазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Із матеріалів справи випливає, що позивач звернувся з позовом до страхової компанії у межах строків, передбачених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Також, безпідставними є доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо солідарної відповідальності з АТ СК «Мега-Гарант» за страхове відшкодування, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

В разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина 1 статті 543 ЦК України).

За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам, а тому на підставі частини другої статті 1188 ЦК України особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини та в солідарному порядку з огляду на положення частини першої статті 1190 ЦК України.

У такому випадку позивач має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх володільців транспортних засобів разом, так і від будь-кого з них окремо.

До таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року у справі №195/646/19, у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 199/1100/19 та у постанові від 10 січня 2019 року у справі №274/4882/17-ц.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та АО «Автопоміч» укладено договір про надання юридичних послуг №27/085903, відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі і на умовах, передбаченим цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити надану правову допомогу у порядку та строки обумовлені сторонами (а.с. 37 том 1).

Згідно із ордером на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_9 (АО «Автопоміч») на підставі договору про надання правової допомоги надає ОСОБА_1 правову допомогу в Нікопольському міськрайонному Дніпропетровської області (а.с. 36 том 1).

Відповідно до детального розрахунку робіт (наданих послуг) від 04 листопада 2021 року АО «Автопоміч» надало ОСОБА_1 послуги правової допомоги в розмірі 20000,00 грн (а.с. 39 том 1).

Враховуючи повне задоволення позовних вимог позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин з дотриманням норм матеріального та процесуального, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста