ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/891/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Заява про забезпечення (скасування забезпечення) позову або доказів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яцина В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року по цивільній справі № 638/18301/20, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком,-

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2020 року ОСОБА_2 подано до суду позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю.

В даній позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визначити місце проживання доньок - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

Позов обґрунтовано тим, що з 17 вересня 2009 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому розірвано на підставі рішення суду. В шлюбі у сторін народилися доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу доньки залишилися проживати разом з батьком. Проживання доньок з батьком не відповідає інтересам дітей, негативно впливає на їх стан та не забезпечує їх належного розвитку. Крім того ОСОБА_1 перешкоджає спілкуванню та побаченням матері з дітьми, чим порушує психологічний зв`язок між ними.

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 подано до суду позов до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей, в якому просив визначити місце проживання доньок - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком.

Позов обґрунтовано тим, що 17 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який в подальшому розірвано на підставі рішення суду. В шлюбі у сторін народилися доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після фактичного припинення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбних стосунків, доньки залишилися проживати разом з батьком. Проживання доньок з батьком відповідає інтересам дітей, оскільки батько забезпечує їх належним розвитком. Мати дітей негативно впливає на їх стан.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2021 року об`єднано в одне провадження вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком.

14 березня 2023 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перетинати державний кордон України до закінчення розгляду справи по суті.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 забрала молодшу дитину ОСОБА_5 без погодження з батьком. Є підстави вважати, що дитина може бути вивезена ОСОБА_2 без погодження з батьком за кордон, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачкою за зустрічним позовом вже здійснювався виїзд за кордон. ОСОБА_1 звернувся до ХРУП № 3 ГУНП м. Харкова із заявою про розшук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 березня 2023 року ту задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, та посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу скасувати та задовольнити його заяву.

Вказує, що перелік способів захисту прав та інтересів , передбачений ст.16 ЦК України, як і перелік заходів забезпечення позову, передбачений ст.150 ЦПК України, не є вичерпним. Також у разі необхідності суд може захистити права будь-яким іншим способом, або застосувати будь-який інший, крім безпосередньо передбачених, забезпечувальний захід. Визначений договором, законом або ж судом самостійно.

Зазначає, що у разі виїзду відповідача разом з донькою до іншої країни, рішення суду неможливо буде виконати, а зв`язок з донькою буде втрачено і поновити порушені права буде неможливо.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Ухвала суду мотивована тим, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборону ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 перетинати державний кордон України до закінчення розгляду справи по суті, не відповідає вимогам ст.150 ЦПК України., не є адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення у даній цивільній справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони виїзду за межі України дитині ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, посилався на те, що є підстави вважати, що дитина може бути вивезена ОСОБА_2 без погодження з батьком за кордон. Вивезення дитини за кордон зробить неможливим виконання судового рішення у справі.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Судувід 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19, на які зокрема посилається заявник в касаційній скарзі та підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині та ОСОБА_2 не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми процесуального права та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

З урахуванням викладеного ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимоги норм процесуального законодавства, оскільки обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини та матері за кордон України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України. При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо можливості застосування судом заборони виїзду за кордон у порядку забезпечення позову при розгляді цієї цивільної справи, оскільки вона стосуються інших випадків, які визначені у ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2023 року.

Головуючий - В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.