У Х В А Л А

щодо вирішення клопотання позивача

12.07.2023 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі секретаря судових засідань Мухи Р.П.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особо Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення шкоди за бездіяльність правоохоронних органів,

ВСТАНОВИВ:

В підготовче засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Підготовче засідання проведене у відсутність позивача на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з поданою ним заявою, в якій він просив про це.

Також, підготовче засідання проведено у відсутність відповідачів, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

В позовній заяві позивач першим пунктом просив витребувати докази, 30.06.2023 він подав заяву, в якій знову просив витребувати з Націоанльної поліції м. Жмеринки, або з сейфу судді Заярного А.М. кримінальне провадження №0000030 від 12.08.2016 за ч. 1 ст. 165 КК України. Викликати свідків начальника поліції ОСОБА_2 , слідчого Кухаря Д.В.

Суд вважає, що клопотанням про витребування доказів не відповідає вимогам визначеним ч.4 ст. 84 ЦПК України, адже в ньому не зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

При цьому суд зауважує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 222 КПК України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визначають можливим.

Це означає, що суд не має права в порядку цивільного судочинства витребувати матеріали кримінального провадження у слідчого чи прокурора.

Разом з тим, згідно ст. 221 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний за клопотанням потерпілого надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення.

Отже, позивач не позбавлений самостійної можливості отримати усі необхідні докази з матеріалів кримінального провадження, та з дозволу слідчого або прокурора розголошувати їх.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. До компетенції суду не входить пошук місця знаходження доказів.

В силу вимог п. 4 ч. 5 ст. 12, ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд лише сприяє сторонам у здійсненні їхніх прав, а не збирає докази замість таких сторін.

Що стосується виклику свідка, згідно ч. 2 ст. 91 ЦПК України у заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Таким вимогам заява ОСОБА_1 не відповідає. Разом з тим, суд звертає увагу ОСОБА_1 , що свідком щодо обставин кримінального провадження у справі не можуть бути слідчий, або працівник правоохоронних органів, який був залучений до розслідування кримінального провадження.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 84, 91, 257, 260 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та виклик свідків відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Андрій ЗАЯРНИЙ