Справа № 758/7777/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Лещенко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Конончук Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2022 року до Подільського районного суду м. Києва звернувся з позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 грудня 2016 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , як стороною «Орендодавець» (надалі-Позивач) та ОСОБА_2 , як стороною «Орендар » і ОСОБА_3 (як сторона - поручитель) був укладений Договір № 06/12/16 оренди (найму) автомобіля, марки «ЗАЗ - Daewoo», модель Т13110, 2005 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір Сірий, тип ЛЕГКОВИЙ СЄДАН- В. державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво з реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3 виданого ВРЕР- 7УДАІВ м. Києві 23.11.2011 року, який відповідачі, за даними позову, отримали у відмінному стані. Договір був укладений на 36 місяців, до 06.12.2019 року. Згідно п.п. 6.1. п.6 Договору, Орендна плата сплачується один раз на тиждень у розмірі 56 дол. США в гривневому еквіваленті. День оплати - кожного вівторка до 12 години протягом 36 місяців. Втім, за доводами позову, відповідач - 1 ОСОБА_2 з 03 квітня 2018 року перестав здійснювати своєчасні щотижневі платежі, а 10 квітня 2018 року повернув автомобіль у незадовільному технічному стані. Після цього на зв`язок не виходив, до нотаріуса згідно заяви-зобов`язання про нотаріальне засвідчення договору оренди, та згідно умов Договору (найму) оренди не з`явився, що змусило позивача звернутися до суду з вимогами про: Визнання дійсним Договору №06/12/16 оренди (найму) автомобіля від 06 грудня 2016 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сторона «орендар» та ОСОБА_3 , як сторона «поручитель»; стягнення солідарно із ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь Позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 заборгованості за Договором (найму) оренди автомобіля та пошкодженням майна у розмірі: 1484 (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) грн. 00 коп. заборгованість по оренді автомобіля; 25 466 (двадцять п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) гри. 00 коп.. штрафних санкцій, згідно п.п.8.4 Договору, неустойки, згідно п.п.8.6 Договору 164 550 (сто шістдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп., 25 466 (двадцять п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 00 коп. штрафних санкцій, згідно п.п.8.8 Договору та 500 грн. 00 копійок,- послуги експерта по оцінці пошкодження майна, що разом становить 217 466 (двісті сімнадцять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 00 коп.

Ухвалою від 05.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

03.03.2023 року відповідачами подані заяви, в яких вони не заперечують щодо позовних вимог, підтримуючи позовні вимоги.

15.03.2023 р. представником відповідача 2 - адвокатом Бордуновою Н.О. подано відзив на позовну заяву, згідно якого в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору поруки), а саме спливу шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до відповідача - 2, як поручителя за договором оренди транспортного засобу.

15.03.2023 представником відповідача 1 - адвокатом Бордуновою Н.О. подано відзив на позовну заяву, згідно якого в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на нікчемність договору оренди автомобіля, через недотримання нотаріальної форми правочину, спливу строку позовної давності, необґрунтованість нарахування штрафних санкцій та суми заборгованості.

20.03.2023 р. відповідачами подані заяви про відмову від їх попередніх заяв про визнання позову, як помилкових.

18 квітня 2023 року проведено підготовче судове засідання у вказаній цивільній справі, сторони проти закриття підготовчого судового засідання не заперечували.

Ухвалою від 18.04.2023 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості - закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

24.04.2023 р. в судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовільнити, при цьому зазначивши, що в позовній заяві міститься опечатка щодо року несплати за користування автомобіля, не 2016 рік, а 2018 рік, також додатково повідомлено, що 13.05.2018 року орендований автомобіль був покинутий відповідачами або одним з них - біля місцезнаходження офісу, де був підписаний 06.12.2016 року спірний договір. При цьому, ОСОБА_2 до квітня 2017 року справно сплачував щотижня орендну плату за користуванням автомобілю. Звернув увагу, на тому, що оскільки дія спірного договору була до 06.12.2019 року, то відліком строку позовної давності слід вважати вказану дату, а відтак, звернувшись з даним позовом у вересні 2022 р. не пропустив строк звернення до суду з позовом.

Представник відповідачів - адвокат Бордунова Н.О. зауважено, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що сторона відповідачів ухилялася від нотаріального посвідчення спірного правочину, не додано обґрунтованого розрахунку вказаних сум заборгованості та виплат, а також сторона відповідачів наголосила про сплив строків позовної давності, як за основною вимогою - визнання договору дійсним, так і щодо сплати штрафних санкцій, які є задвоєними за спірним договором, оскільки позивачу про порушення умов спірного договору стало відомо ще у 2018 році.

15.06.2023 року до початку судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказав, що позов підтримує та просить задовольнити з підстав, зазначених у позові.

15.06.2023 року до початку судового засідання представник відповідачів подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій заперечив проти задоволення позову, з підстав зазначених у відзиві, просив застосувати строк позовної давності у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, судом встановлено, що 06 грудня 2016 р. між позивачем та відповідачем 1, як «Орендарем» та відповідачем - 2, як «Поручителем» був укладений Договір № 06/12/16 оренди автомобіля (а.с. 7-9), згідно умов якого Предметом Договору є легковий автомобіль марки «ЗАЗ - Daewoo», модель Т13110, 2005 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір Сірий, тип ЛЕГКОВИЙ СЄДАН- В. державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво з реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3 виданого ВРЕР- 7УДАІВ м. Києві 23.11.2011 року, та дія такого договору встановлена на 36 місяців та діє до 06.12.2019 року. Згідно п.п. 6.1. п.6 Договору, Орендна плата сплачується один раз на тиждень у розмірі 56 дол. США в гривневому еквіваленті. День оплати - кожного вівторка до 12 години протягом 36 місяців. На копії аркушу зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 6), містяться повідомлення відповідачів про отримання 06.12.2016 р. автомобіля в відмінному стані, що сторонами не заперечується.

06.12.2016 р. сторонами також був підписаний акт прийому-передачі легкового автомобіля (а.с. 11), що також сторонами не заперечувалось.

06 грудня 2016 року між сторонами укладено договір поруки (а.с. 12-13), що також сторонами не заперечувалось.

На аркуші справі 10 міститься документ отриманих позивачем грошових сум за використання автомобіля, згідно договору оренди автомобіля від 06.12.2016 р., що сторонами також не оспорюється, який містить дати отримання таких сум, де останньою (видимою) датою вказано за № 60 - 30.01.2018 року - плата 56 доларів США з відповідним проставленням підпису позивача.

Заперечуючи проти задоволення позову, сторона відповідачів, зокрема, наголошувала на тому, що спірний договір є нікчемним, з урахуванням відсутності нотаріально посвідченого договору оренди транспортного засобу.

Так, щодо нікчемності спірного договору, суд приходить до таких висновків.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то, згідно з частиною другою статті 799 ЦК України, договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 404/4702/18-ц (провадження № 61-8629св19).

Нікчемний правочин розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Нормами матеріального законодавства передбачена можливість визнавати у судовому порядку нікчемні договори дійсними, зокрема на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (провадження № 6-1288цс17) викладено правовий висновок, про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц (провадження № 61-9087св21), зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Так, матеріали справи містять повідомлення позивача з вимогою нотаріального посвідчення (а.с. 22, 26,27,28), та заяву відповідача 1, в якій останній зобов`язувався не пізніше 5 днів з`явитися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М. або до іншого нотаріуса, завчасно попередивши Орендродавця, для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля, та проставив свій підпис з зазначенням дати 06.12.2016 р.

При цьому, доказів завчасного попередження позивача про візит до нотаріуса сторонами не надано, як і доказів відсутності відповідачів на наступний день після отримання повідомлення з вимогою нотаріального посвідчення в офісі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М. (м. Київ, вул. Княжий Затон, 2/30, адреса якого відома сторонам (міститься як в заяві відповідача 1 (а.с. 20), так і в вказаних вище повідомленнях позивача).

Оскільки сторонами в судовому засіданні не заперечувалися ці обставини, що в травні 2018 року автомобіль був повернутий позивачу, та в тому ж 2018 році здійснився останній платіж за користування автомобіля, згідно спірного договору, суд прийшов до висновку, що матеріали справи містять підтвердження про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявності письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; часткове виконання договору (сторони не заперечували, що платежі здійснювалися до 2018 року, а.с. 10); ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення (наявне письмове зобов`язання про нотаріальне посвідчення, як в заяві відповідача 1 (а.с. 20), так і в самому договорі (а.с. 7-9 (п.10 Договору), а відтак, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду - порушено.

Однак, з урахуванням заяви сторони відповідачів про застосування строків позовної давності, суд приходить до такого висновку.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Частиною першою вказаної статті передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові.

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:

«Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Вимогами частин 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, як відповідачем 1 в окремій заяві, заявлено про відмову у позові за спливом строків давності, мотивуючи це тим, що вимогами ч. 1 ст.257 ЦК України встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Так, в судовому засіданні представник позивача повідомив (дані позовної заяви в частині розрахунків сплати за користування автомобілем суд не бере до уваги, адже в ній міститься арифметичні помилки, про що сторонами повідомлено суд), що в квітні 2018 року, стороною відповідачів дана обставина не заперечувалась, - здійснювався останній платіж за спірним договором, а відтак, на момент проведення Звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 29.05.2018 року, автомобіль був повернений та позивачу було відомо про порушення свого права та про осіб, які його порушили, а відтак, перебіг позовної давності почався щонайменше з 29.05.2018 року, тоді як позовна заява подана 07 вересня 2022 року. Так, строк позовної давності сплив 29.05.2021 року. При цьому, стороною позивача не наведено поважних причин її пропущення.

Статтею 266 ЦК визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що спливла позовна давність і за додатковою вимогою, що застосовується незалежно від того, вимоги основні і додаткові в одній позовній заяві або у декількох, за правилами цивільного або іншого судочинства вони розглядаються.

Оскільки вимоги про стягнення грошових сум на підставі договору оренди автомобіля є додатковими від основної - визнання такого договору дійсним, вони не може бути самостійним предметом розгляду судового спору, у зв`язку з чим суд відмовляє в позові в повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.

З огляду на викладене та беручи до уваги, що з метою захисту прав, порушених відповідачами - позивач звернувся до суду у вересні 2022 року, зважаючи на відсутність поважних причин не звернення за захистом своїх інтересів протягом встановлених законом 3 років та заяви сторони спору щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності, суд вважає за можливе з цих обставин відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір.

На підставі викладеного, ст.ст. 220, 253, 257, 261, 267, 526, 610, 799 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-80, 81, 141, 142, 206, 258-259, 263, 264,265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ФОП ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідач - 1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач - 2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Повний текст рішення складено 25.06.2023 року.

Суддя О. В. Лещенко