Постанова

Іменем України

12 липня 2023 року

м. Київ

справа № 137/443/21

провадження № 61-8905св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Державне підприємство «Хмільницьке лісове господарство»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року у складі судді Верещинської Я. С. та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Денишенко Т. О., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року державне підприємство «Хмільницьке лісове господарство» (далі - ДП «Хмільницьке лісове господарство») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги ДП «Хмільницьке лісове господарство» обґрунтовувало тим, що є власником нежитлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 працював у ДП «Хмільницьке лісове господарство» на різних посадах у період з 09 січня 1997 року до 11 травня 2019 року, зокрема з 03 січня 2011 року до 01 лютого 2018 року він працював на посаді лісничого Літинського лісництва ДП «Хмільницьке лісове господарство».

У період роботи лісничим ОСОБА_1 зі своєю родиною, зокрема дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 , без згоди ДП «Хмільницьке лісове господарство» та за відсутності для цього будь-яких правових підстав самовільно зайняли частину приміщень нежитлового будинку контори лісництва з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ДП «Хмільницьке лісове господарство».

Зокрема ОСОБА_1 зі своєю родиною зайняли так приміщення: сходову клітину «1-6», тамбур «1-7», побутове приміщення «1-8», котельню «2-1» на першому поверсі; сходову клітину «1-9», кімнати «1-10», «1-11», «1-12», кухню «1-13», коридор «1-14» на другому поверсі, та сарай літ. «Б». Зазначені приміщення вони використовують у власних інтересах та не допускають до них представників ДП «Хмільницьке лісове господарство».

ДП «Хмільницьке лісове господарство» зазначало, що неодноразово зверталося до сім`ї Коровецьких із вимогою про звільнення безпідставно зайнятих приміщення зазначеного нежитлового будинку. На, що ОСОБА_1 гарантував звільнення цих приміщень до березня 2019 року.

Однак, зазначені приміщення нежитлової будівлі контори лісництва звільнено не було, сім`я Коровецьких продовжує їх використовувати.

Незаконне використання сім`єю Коровецьких зайнятих ними приміщень порушує права власності ДП «Хмільницьке лісове господарство» на нежитловий будинок контори лісництва з господарськими будівлями та спорудами. ДП «Хмільницьке лісове господарство» позбавлене можливості використовувати відповідні приміщення у власних інтересах та для своєї діяльності.

Крім того, ОСОБА_1 самовільно підключає до самовільно зайнятих ним приміщень електричну енергію, не дає можливості представникам ДП «Хмільницьке лісове господарство» здійснювати протипожежні заходи та перевірку вентиляційної системи у зайнятих приміщеннях, що ставить під загрозу життя, здоров`я і безпеку працівників Літинського лісництва ДП «Хмільницьке лісове господарство» та створює небезпеку майну підприємства.

Враховуючи викладене, ДП «Хмільницьке лісове господарство», посилаючись на статті 316-319, 321, 386, 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просило суд витребувати у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступні приміщення та будівлі: сходову клітину «1-6», тамбур «1-7», побутове приміщення «1-8», котельню «2-1» розташовані на першому поверсі; сходову клітину «1-9», кімнати «1-10», «1-11», «1-12», кухню «1-13», коридор «1-14» розташовані на другому поверсі нежитлового будинку контори лісництва літ. «А» та сарай літ. «Б», що розташовані на АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаних приміщень та будівель.

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позов до ДП «Хмільницьке лісове господарство», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання права на проживання у житловому приміщенні.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що працював у ДП «Хмільницьке лісове господарство» на різних посадах у період з 09 січня 1997 року до 11 травня 2019 року, зокрема з 03 січня 2011 року до 01 лютого 2018 року він працював на посаді лісничого Літинського лісництва ДП «Хмільницьке лісове господарство».

Спірне приміщення є житловим і, у зв`язку з характером роботи, зазначене приміщення він отримав у січні 2011 року на законних підставах як службове житло, як працівник лісництва, відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, якою затверджено «Положення про службові жилі приміщення».

Таким чином, відповідно до статей 124, 125 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) він та його сім`я не можуть бути виселені з нього без надання іншого жилого приміщення, оскільки він пропрацював у ДП «Хмільницьке лісове господарство», більше десяти років.

Отже, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин у даному випадку є порушенням вимог статті 8 Конвенції про захисту прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на статті 9, 125 ЖК України, просив суд визнати його право на проживання з сім`єю у житловому приміщенні на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 20 липня 2021 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 та об`єднано його в одне провадження із первісним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року первісний позов ДП «Хмільницьке лісове господарство» задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ДП «Хмільницьке лісове господарство» наступні приміщення та будівлі: сходову клітину «1-6», тамбур «1-7», побутове приміщення «1-8», котельню «2-1» розташовані на першому поверсі; сходову клітину «1-9», кімнати «1-10», «1-11», «1-12», кухню «1-13», коридор «1-14», розташовані на другому поверсі нежитлового будинку контори лісництва літ. «А» та сарай літ. «Б», що розташовані на АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаних приміщень та будівель.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником спірного приміщення є ДП «Хмільницьке лісове господарство», яке має право володіти, користуватися і вільно розпоряджатися своєю власністю, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності законних підстав для проживання у спірних приміщеннях у силу вимог закону чи договору.

Отже, матеріали справи не містять документів щодо підстави вселення ОСОБА_1 та його сім`ї у спірні приміщення, зокрема, письмовий договір, службовий ордер, тому і відсутні підстави для застосування до відповідачів вимог статті 125 ЖК України, як до осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підставою для вселення до житлового приміщення є спеціальний ордер, який видається районною чи міською радою на підставі рішення адміністрації підприємства. Проте будь-які рішення адміністрації ДП «Хмільницьке лісове господарство» щодо надання спеціального ордеру на проживання у службових приміщеннях відповідачам не видавалися.

Крім того, спірне приміщення є конторою Літинського лісництва ДП «Хмільницьке лісове господарство» та має статус нежитлового приміщення, тому не може бути надане для проживання.

Твердження ОСОБА_1 про те, що спірне приміщення набуло статусу службового на підставі рішення виконавчого комітету Літинської районної ради народних депутатів Вінницької області від 13 квітня 1985 року № 62 не підтверджується, оскільки таке рішення у матеріалах справи відсутнє.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19), а також зазначає про порушення судами норм процесуального права, зокрема необґрунтованого відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та не дослідження зібраних у справі доказів (пункти 1 та 4 частини другої статті 389, пункти 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що матеріали справи не містять доказів щодо права власності ДП «Хмільницьке лісове господарство» на спірні приміщення.

Крім того, відповідно до технічного паспорта та технічного звіту на спірні приміщення, листа Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» від 09 вересня 2019 року № 3293/1/01-9/19 ці приміщення є житловими, оскільки спірний будинок складається з контори Літинського лісництва і житлових приміщень.

Також суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до листа ДП «Хмільницьке лісове господарство» від 11 квітня 2016 року № 158/05 ОСОБА_1 надано дозвіл на проживання із січня 2011 року у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (наданий час АДРЕСА_1 ).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року залишено без руху для усунення недоліків.

У жовтні 2022 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року і витребувано із Літинського районного суду Вінницької області цивільну справу № 137/443/21.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року справу призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 грудня 2020 року № 235581028 ДП «Хмільницьке лісове господарство» є власником громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, нежитлова будівля, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 06 жовтня 2020 року ДП «Хмільницьке лісове господарство» є балансоутримувачем державного майна, зокрема, будинку контори з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту від 08 липня 2019 року на громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами за призначенням «контора лісництва» розташований за адресою: АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації є ДП «Хмільницьке лісове господарство», паспорт виготовлено станом на 08 липня 2019 року.

Згідно з довідкою ДП «Хмільницьке лісове господарство» від 05 травня 2021 року № 239/01-10 на балансі ДП «Хмільницьке лісове господарство» обліковується будівля для конторських та адміністративних цілей інші - Інвентарний номер 1220,9, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Площа будівлі для конторських та адміністративних цілей інші - 230,7 кв. м. Балансова первісна вартість будівлі 84 250 грн 00 коп. Залишкова вартість будівлі станом на 01 травня 2021року - 37 183 грн 00 коп.

Наказом ДП «Хмільницьке лісове господарство» від 11 травня 2019 року № 43-к ОСОБА_1 звільнено з посади майстра лісу у ДП «Хмільницьке лісове господарство».

Відповідно до акта постійно діючої комісії з питань охорони праці ДП «Хмільницьке лісове господарство» від 28 квітня 2021 року під час проведення детального огляду приміщення, об`єктів щодо протипожежного стану, електробезпеки та технічного стану будівель Літинського лісництва виявлено факт незаконного перебування на території та у частині приміщення контори лісництва, колишнього працівника лісгоспу ОСОБА_1 , його дружину ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , звільнити приміщення лісництва він відмовляється, комісію та працівників лісництва до захоплення ним території та частини приміщення Літинського лісництва не допускає.

З клопотання ОСОБА_1 від 13 лютого 2019 року адресованого директору ДП «Хмільницьке лісове господарство» вбачається, що ОСОБА_1 просив директора ДП «Хмільницьке лісове господарство» та профспілковий комітет ДП «Хмільницьке лісове господарство» дозволити йому та його сім`ї на зимовий період проживати у приміщенні контори Літинського лісництва. Виселення з приміщення гарантував у березні місяці 2019 року.

Листом ДП «Хмільницьке лісове господарство» від 11 травня 2019 року № 233/01-12 ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку з неукладенням із ним договору про тимчасове проживання у межах лісових кордонів, невідкладно зобов`язано його до 15 травня 2019 року звільнити приміщення контори Літинського лісництва.

Судом першої інстанції було досліджено інвентаризаційну справу № 2104 за адресою: АДРЕСА_1 , на 46 аркушах, із матеріалів якої вбачається, що у листопаді 2005 року здійснено технічну інвентаризацію нежитлового будинку на АДРЕСА_2 , а 09 серпня 2012 року ДП «Хмільницьке лісове господарство» листом від 09 серпня 2012 року № 438 звернулось до «ВООБТІ» з проханням провести поточні зміни будівлі контори Літинського лісництва щодо житлової частини, у зв`язку з переобладнанням частини будівлі під житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 . Внаслідок надання послуг по внесенню поточних змін у нежитлову будівлю у АДРЕСА_2 , було виготовлено технічний паспорт на контору лісництва з житловими будівлями станом на 06 вересня 2012 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 викладено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є нежилим приміщенням.

Однак відповідно до листа ДП «Хмільницьке лісове господарство» від 11 квітня 2016 року № 158/05 вбачається, що з 03 січня 2011 року ОСОБА_1 проживає у житловому приміщенні ДП «Хмільницьке лісове господарство» і підприємство надає йому дозвіл на проживання за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 73).

Згідно із розрахунковою книжкою по оплаті за водопостачання і водовідведення та інші послуги на 2020 р. власник квартири ОСОБА_1 сплачував надані йому послуги за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 74).

Також у матеріалах справи міститься технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 , виготовлений 16 червня 2016 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , відповідно до якого спірне приміщення значиться житловим і у ньому наявні житлові кімнати (т. 2, а. с. 40-46), а відповідно до технічного паспорту на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , виготовленого 08 липня 2019 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , приміщення значиться нежитловим і житлові кімнати у ньому відсутні (т. 1, а. с. 9-20).

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи досліджено інвентаризаційну справу № 2104 за адресою: АДРЕСА_1 , на 46 аркушах, з матеріалів якої вбачається, що у листопаді 2005 року здійснено технічну інвентаризацію нежитлового будинку на АДРЕСА_2 , а 09 серпня 2012 року ДП «Хмільницьке лісове господарство» листом від 09 серпня 2012 року № 438 звернулося до «ВООБТІ» з проханням провести поточні зміни будівлі контори Літинського лісництва щодо житлової частини, у зв`язку з переобладнанням частини будівлі під житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 . Внаслідок надання послуг по внесенню поточних змін у нежитлову будівлю в АДРЕСА_2 , було виготовлено технічний паспорт на контору лісництва з житловими будівлями станом на 06 вересня 2012 року.

Однак суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову, на зазначене не звернув уваги.

Виселення є житловим терміном, судам слід розрізняти правовий статус приміщення (житлове чи нежитлове), оскільки у правовідносинах коли особа підлягає виселенню з житлового приміщення, то застосовуються положення ЖК України, а у разі усунення власнику перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, підлягають застосуванню положення ЦК України.

Отже, у разі доведення, що відповідачі проживала у житловому приміщенні, то суду при вирішенні позову ДП «Хмільницьке лісове господарство» про виселення слід взяти до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

У разі, якщо спірне приміщення є нежитловим, то суду слід уточнити позовні вимоги або вирішити питання про можливість застосування статті 5 ЦПК України, особливо її частини другої, оскільки зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21)).

Від вирішення питання про статус спірного приміщення залежить предмет доказування у справі, яким є обставинами, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 залежить від вирішення первісного позову ДП «Хмільницьке лісове господарство».

Крім того, суду апеляційної інстанцій слід врахувати, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» («Globa v. Ukraine»), заява № 15729/07, § 37).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 30856/03, § 41, 44).

У рішенні від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine»), заява № 17365/14 (§ 32-35) ЄСПЛ вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар.

Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням.

Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби.

Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції».

Також судами попередніх інстанцій не було досліджено питання, чи мають відповідачі інше житло для проживання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки апеляційним судом порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час перегляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України, тому усунути вказані недоліки на стадії касаційного перегляду неможливо, у зв`язку з чим у суду касаційної інстанції відсутні підстави для ухвалення нового рішення або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта