Дата документу 04.07.2023 Справа № 331/3696/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/3696/21 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
№ 22-ц/807/1162/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову зазначав, що вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року, його було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді восьми років позбавлення волі. Апеляційною інстанцією вирок суду залишений без змін.

Не погоджуюсь з прийнятим рішенням суду, було подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 02.02.2021 року, вищевказані вирок та ухвала Запорізького апеляційного суду змінені, його дії перекваліфіковано на ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки. Також даною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і 08.02.2021 року він звільнився з державної установи «Оріхівська виправна колонія №88».

Зауважує, що Верховним Судом у постанові було встановлено, що апеляційний судом не усунуто допущеного місцевим судом неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і всупереч вимогам статті 419 КПК України не наведено в ухвалі достатнього обґрунтування, чому він відхилив аргументи апеляційної скарги захисту про відсутність у діянні засудженого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть.

Таким чином, під вартою він фактично перебував з моменту фактичного затримання з 28.03.2017 року по 08.02.2021 року, що складає 1 413 календарних днів, тобто 3 роки 10 місяців 22 дні і тому він вважає, що його незаконно утримували під вартою 3 роки 8 місяців 22 дні.

28.03.2017 року позивача затримано, вручено повідомлення про підозру та обрано запобіжний захід. весь час він перебував під вартою.

Поряд з цим, під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, позивачем та його захисником було надано достатньо доказів для доведення його невинуватості у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, та вони прохали перекваліфікувати його дії, однак вказаного, а ні на досудовому розслідуванні, а ні в суді першої чи другої інстанції не відбулось.

Отже, за викладеного, було проведено незаконне слідство та пред`явлено підозру та обвинувачення за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, та майже на протязі 4-х років приходилось доводити свою невинуватість у пред`явленому обвинуваченні саме за ч. 2 ст. 121 КК України, що спричинило позивачу душевні страждання та хвилювання.

Знаходячись під вартою ОСОБА_1 зазначає, що він не міг налагодити своє життя, піти на роботу, заробляти гроші для свого існування і допомагати матері. Усе це викликало в нього душевні страждання як і необхідність писати численні скарги, брати участь у судових засіданнях. Протягом 4 років органи поліції/прокуратури та суду змушували його доводити свою невинуватість за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України, що спричиняло йому нестерпні душевні хвилювання. За весь цей час прокурори, що підтримували державне обвинувачення у судах першої, другої та третьої інстанцій, на думку позивача не бачили і не намагались побачити жодних порушень, і вважали, що кваліфікація йог діянь є вірною.

З постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 02.02.2021 року вбачається, що під вартою він перебував з моменту затримання, тобто з 28.03.22017 року та його було звільнено 08.02.2021 року, що у перерахунку за «Законом ОСОБА_2 » день за два, складає 7 років 8 місяців 22 дні.

З огляду на призначене йому покарання (4 роки позбавлення волі) ОСОБА_1 вважає, що його незаконно утримували під вартою 3 роки 8 місяців 22 дня (44 місяців 22 дня).

Внаслідок незаконного тримання під вартою він тривалий час залишався в стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, він зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживання невпевненість в собі. Під час перебування у колонії в нього виявили гепатит, якого не було коли він перебував на волі. Гепатитом він заразився у місцях позбавлення волі.

Також, за весь цей час позивач не бачив свою мати, яка є літньою людиною, не міг їй допомагати. Замість цього вона зі своєї мізерної пенсії була вимушена збирати по копійці та возити йому до колонії передачі.

ОСОБА_1 вказує, що мінімальний розмір заробітної плати в Україні на день ухвалення вироку судом першої інстанції, станом на 30.05.2019 року, був встановлений в розмірі 4 173,00 грн. А тому щонайменший розмір моральної шкоди складає: 4 173,00 грн. х 44 місяців= 183 612,00 грн. та ще 22 дня місця: 4 173,00 грн. х 22/30=3 060,20 грн. Усього щонайменший розмір моральної шкоди складає: 183 612,00 грн. + 3 060,20 грн. = 186 672,20 грн.

Таким чином, згідно позовної заяви, саме таку щонайменшу б суму позивач міг заробити за цей час, якщо б не пересидів за «Законом ОСОБА_2 ».

20.10.2022 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 119-120), відповідно до якої позивач, посилаючись на норми Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік», яким установлено мінімальну заробітну плату: - у місячному розмірі: з 1 жовтня 6 700 грн. та п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України, просить суд стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду - 299 713,33 грн., надаючи наступний розрахунок: 6 700,00 грн. х 44 місяців = 294 800,00 грн. та ще за 22 дня місяця: 6 500,00 грн. х 22/30=4 913,33 грн. Усього щонайменший розмір моральної шкоди складає: 294 800,00 грн. + 4 913,33 = 299 713,33 грн.

Таким чином, 299 713,33 грн. є щонайменшою сумою яку б позивач міг заробити за цей час, якщо б, він як вказує не пересидів за «Законом ОСОБА_2 ».

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, в загальному розмірі 299 713,33 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі адвоката Нінчук-Худякової О.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.03.2017 року СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області внесено відомості до Єдиногоеєстру досудових розслідувань за № 0001301 за ознаками кримінального правопорушення, за фактом нанесення заподіяння тяжких тідесних ушкоджень ОСОБА_3 , унаслідок яких настала смерть останнього.

За результатами судового розгляду вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 України, і йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 78 Кримінального кодексу України, призначене остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 8 років позбавлення волі шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком не відбутої частини покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 06.10.2016 року. На підставі ч. 5 ст. 72 Закону України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.112015 року № 838-VІІІ). Зараховано ОСОБА_1 у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення за період з 28.03.2017 року (з дня його затримання) до набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» залишений без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року, вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02.02.2021 року, вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року змінено. Перекваліфіковані дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України і призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 06.10.2016 року та призначене ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

З урахуванням положень ч. 5 ст. 72 Закону України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.112015 року № 838-VІІІ) ОСОБА_1 вважається таким, що відбув покарання.

Верховним Судом встановлено, що позивач вчинив злочин 27.03.2017 року, був затриманий 28.03.2017 року, тобто майже 3 роки він перебував під вартою.

Змінюючи вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 року, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої і апеляційної інстанції не навели достатніх доказів із посиланням на конкретні докази, чому вони погодилися з версією сторони обвинувачення попри існування не спростованих доказів, що підтверджують версію захисту. Суд вважав за необхідне змінити кваліфікацію діяння засудженого з ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 119 КК України призначивши відповідне цій статті покарання на підставі ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України, яке, враховуючи дату вчинення злочину та дату його затримання , останній відбув в повному обсязі та був негайно звільнений з-під варти.

08.02.2021 року ОСОБА_1 звільнений з ДУ «Оріхівська виправна колонія № №88).

Поряд з цим, судом встановлено згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 27.03.2017 року ОСОБА_1 був затриманий у вчиненні злочину, 28.03.2017 року йому повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 121 Кримінального України та ухвалою слідчого судді від 29.032.2017 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжувався ухвалами слідчого суду та в подальшому відповідними рішеннями судів.

Суд першої інстанції виходив з того, що предметом розгляду в даній справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 299 713, 33 грн., вказуючи про те, що 3 роки 8 місяців 22 дні незаконно утримувався під вартою, вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнавав. Також позивач зазначав, що внаслідок незаконного кримінального переслідування зазнав суттєвих моральних страждань.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір правильно виходив з положень чинного та міжнародного законодавства та врахував наступне.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Як зазначив суд першої інстанції, взяття під варту полягає у попередньому ув`язненні обвинуваченого або підозрюваного. Незаконним взяття під варту буде як за відсутності підстав для його застосування, передбачених законом, так і у випадку порушення порядку обрання цього запобіжного заходу. Це може полягати, наприклад; у взятті під варту особи, яка вчинила злочин, за який законом не передбачено покарання у виді позбавлення волі; у відсутності постанови судді чи ухвали суду про взяття, під варту.

Незаконне тримання під вартою матиме місце у випадку порушення строків тримання під вартою, або порушення порядку продовження таких строків, а також тримання під вартою, коли відпала необхідність у запобіжних заходах взагалі (наприклад, в ході досудового слідства доведена невинність особи у вчиненні злочину), або у застосуванні саме цього запобіжного заходу. Незаконне тримання під вартою має місце у випадку невиконання вимог Закону «Про попереднє ув`язнення» про звільнення осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано взяття під варту.

У даній справі ані судом першої інстанції, ані при апеляційному розгляді не встановлено факту щодо незаконності взяття та тримання позивача під вартою, виходячи положень ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», останній не має права на відшкодування шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У жодному судовому рішенні відсутні посилання на те, що встановлений факт незаконного взяття і тримання під вартою ОСОБА_1 , що є окремою підставою для відшкодування шкоди відповідно до п. 1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Під час розгляду справи позивачем також не надано доказів, що застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою було незаконним і це не було предметом даного судового розгляду.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, саме по собі посилання в позовній заяві на незаконне попередньо утримання не може свідчити про те, що застосування до нього запобіжного заходу було незаконним або проведено з порушенням.

Також не є підставою для відшкодування лише сам по собі факт перекваліфікації дій останнього з ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України не може бути підставою для відшкодування шкоди за обставин, зазначених позивачем.

Тож суд першої інстанції правильно виходи з того, що позивач не є особою, що була незаконно засуджена або незаконно притягнена до кримінальної відповідальності, або незаконно затримана, не є особою щодо якої було незаконно застосовано як запобіжний захід тримання під вартою або підписка про невиїзд, у якій незаконно проведено в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшук, виїмка, на майно якої незаконного накладено арешт, яка була незаконно відсторонена від роботи (посади), не є особою щодо якої були вчинені інші процесуальні дії, що обмежують права громадян; не є особою щодо якої незаконно застосувано адміністративний арешт чи виправні роботи, у якій незаконно конфісковано майно, на яку незаконно накладено штраф; незаконного проведені оперативно-розшукові заходи, передбачені законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачає відшкодування шкоди, якщо особа, яка притягалася до кримінальної відповідальності була повністю реабілітована, щодо неї постановлено виправдувальний вирок.

В судовому засіданні встановлено, що щодо позивача було постановлено обвинувальний вирок, а тому положення вищеназваного Закону про відшкодування моральної шкоди не підлягає застосуванню.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 липня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков