справа № 753/6770/18
провадження № 2/753/1859/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Кравців Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про усунення від прав на спадкування, й за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга чернігівська державна нотаріальна контора, про усунення від прав на спадкування, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2018 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про усунення від прав на спадкування.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка включає в себе таке майно: частини квартири АДРЕСА_1 .

Після смерті батька вона, як спадкоємець першої черги спадкування за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України, звернулась у встановлений законом строк до Другої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Й окрім неї, із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є його сином та дочкою, відповідно, від першого шлюбу.

Вважає, що відповідачів необхідно усунути від прав на спадкування з огляду на таке.

У 2013 році ОСОБА_6 захворів на рак голодної кишки з канцероматозом органів черевної порожнини 4 стадії 4 клінічної групи, у зв`язку із чим потребував постійного догляду, лікування та турботливого ставлення.

05.04.2013 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» було укладеного договір про надання медичних послуг, й згідно додатком до нього, уповноваженою особою, яка має право на отримання інформації про стан здоров`я ОСОБА_6 , була вона.

Лікування ОСОБА_6 потребувало значних грошових витрат, які забезпечувала вона, яка, при цьому, неодноразово зверталась до відповідачів з проханням надати допомогу в лікуванні їх батька, однак вони постійно ухилялись від надання такої допомоги, у тому числі, й матеріальної, хоча і мали таку можливість, й у час, коли батько перебував у безпорадному стані, не цікавились його станом здоров`я.

Нею було взято на себе обов`язок по сплаті лікування батька, яке включало надання послуг лікарів, обстеження та купівлю ліків на зальну суму 447 312 грн.

Через тяжку хворобу ОСОБА_6 потребував лікування за кордоном, й ТОВ Медікс-рей Інтернешнл Груп» було направлено батька в лікарню, розташовану в Тель-Авіві (Ізраїль), в якій він перебував з 30.04.2013р. по 12.02.2015р., із певною періодичністю, й на лікування було витрачено 42 550 доларів та 10 984 шекелі. Вона супроводжувала батька на лікуванні за кордоном, вимущена була користуватись авіа-послугами, що вимагало від неї значних витрат (81 876 грн.).

Постійний супровід нею батька був обумовлений тим, що він перебував у хворобливому стані під дією сильних ліків, не міг самостійно переміщатись, вимагав сторонньої допомоги, періодично приймав знеболювальні ліки, які впливали на його здатність керувати своїми діями.

За таких обставин її батько не міг самостійно вчиняти дрібні правочини, такі як, придбання ліків, оформлення правчинів із надання послуг лікарями, не міг самостійно забезпечувати умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та лікування. А тому її супровід батька був необхідний та відбувався безперервно з моменту виявлення хвороби у 2013 році й до останнього дня його життя.

У той же час, відповідачі не надавали жодної допомоги батьку (спадкодавцеві) під час його хвороби протягом 2013-2015 років, не піклувались про нього та не цікавились станом його здоров`я, у період, коли він через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, допомоги, піклування та матеріального утримання, й із посиланням на положення ч.ч.5,6 ст. 1224 ЦК України просить усунути відповідачів від права на спадкування спадщини, відкритої внаслідок смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У квітні 2021 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга чернігівська державна нотаріальна контора, про усунення від прав на спадкування.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_6 .

У визначений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Їй відомо, що із заявами про прийняття спащини також звернулись діти ОСОБА_6 від першого шлюбу ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , а також їх спільна з померлим дочка ОСОБА_1 .

За заявами спадкоємців, які відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадвоємціми першої черги за законом, Другою чернігівською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 1056/2015 щодо померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Вважає, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають бути усунені від прав на спадкування спадщини, яка відкрита після смерті ОСОБА_6 з огляду на таке.

У 2013 році ОСОБА_6 захворів на рак голодної кишки з канцероматозом органів черевної порожнини 4 стадії 4 клінічної групи, у зв`язку із чим потребував постійного догляду, лікування та турботливого ставлення.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, піклування та матеріального утримання, вони не надавали жодної допомоги спадкодавцеві під час його хвороби протягом 2013-2015 років, не піклувались про нього та не цікавились його здоров`ям. ОСОБА_1 та спадкодавець прохали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про допомогу, однак вони ухилились від її надання.

Вона хоча й визнає, що ОСОБА_1 взяла на себе обов`язок по сплаті лікування батька, й здійснювала постійний його супровід, який був обумовлений тим, що останній перебуваючи у хворобливому стані під дією сильних ліків самостійно майже не міг переміщуватись, йому була необхідна стороння допомога, однак у день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ні ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , ані ОСОБА_1 поруч із ОСОБА_6 не було, адже в останні його життя з ним залишалась саме вона, й на підставі ч.ч.5,6 ст. 1224 ЦК України просить усунути ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від прав на спадкування спадщини після смерті ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представник позивача Степаненко Р.О. , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги, будучи присутнім в судових засіданнях, востаннє 17.05.2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, вимоги позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 , не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. У наступні судові засідання, у яких суд продовжив судовий розгляд на стадії питань до відповідача, не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Таким позивачем подано до суду клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 11.07.2023 року у режимі відеконференції, яке судом ухвалою від 03.07.2023 року задоволено, проте ані позивач, ні його представник без поважних причин не брали участь у такому судовому засіданні. Їх повторна неявка не перешкодала продовженню розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_8 , діюча в інтересах відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позовні вимоги, як ОСОБА_1 , так й вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 , не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та необґрунтованістю.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що батько за життя був заможний, мав свій бізнес, матеріальної допомоги не потребував, після розрвання шлюбу з їх матір`ю, створив та мав іншу сім`ю (дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_1 ), при цьому, будучи хворим, за майновим спроможності цікавився її справами, надавав їй матеріальну допомогу, мови про те, що він потребував допомоги під час хвороби для лікування ніколи не було, батько сам надавав їй допомогу, й у період, коли батко хворів з 2013 - 2015 р.р. вона, коли батько був удома, що вихідних (субота, неділя) була поруч біля батька, хоча його дружина ОСОБА_9 казала, що вони самі справляться, відмовляючись від її допомоги, проте вона була поруч біля батька по 3-4 години на день у такі дні, між ними були добрі відносини. Батько розпорядився, щоб її брат ОСОБА_2 управляв його фірмою, коли він хворів, проте завжди цікавився про її стан, ОСОБА_2 завжди був на зв`язку з батьком, доповідав про стан справ фірми, возив його за кордон, що вказує на те, що він довіряв дітям від першого шлюбу. Перший раз, коли батька оперували на Україні, саме вона була з ним у лікарні в м.Чернігові разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 там не було. Також, коли його оперували у Києві, вона також була з батком у лікарні, а тому доводи позивачки про те, що вона та ОСОБА_2 не надавали допомогу батьку, коли він потребував цього, не відповідають дійсності.

Звернула увагу на те, що позвачкою ОСОБА_1 після понесених нею витрат на лікування та догляд батька, як спадкодавця, поданий до суду позов, який задоволено частково, й із неї та ОСОБА_2 рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 30.01.2018 року, яке частково змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, стягнуто по 503 001 грн. 50 коп. з кожного в рахунок понесених витрат на лікування та догляд померлого ОСОБА_6 , що вказує на те, що ОСОБА_1 поклала на них обов`язок відшкодувати понесені нею витрати на лікування та догляд батька, коли він хворів, що зумовлює їх обов`язок на виконання такого рішення й вцілому спростувує вказані позовні вимоги про усунення від прав на спадкування з огляду на вказані підстави.

Відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 поданий до суду відзив на позов від 15.06.2028 року (а.с. 66-69 том 1), у якому вимоги позову не визнали, вказали про те, що доводи позивача про ухилення ними від надання допомоги батьку є надуминити, хибними, неправдивими, не підтвердженими жодними належними доказами, такими, що не відповідають дійсності. Вказали, що батько за життя 15.04.1981 року склав нотаріально посвідчений заповіт, у якому зробив розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого все майно заповів їм у рівних частках (порівну). Вказаний заповіт позивачем оскаржено до суду, й рішенням якого у задоволенні позову відмовлено, таке рішення засилено ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 30.10.2017 року й постановою Верховного Суду.

Вважаючи, що оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є спадкоємцями за заповітом, вимоги позивача, які ґрунтуються на положенні ч.5 ст. 1224 ЦК України є необґрунтованим, адже вказана норма не застосовується до правовідносин спадкування за заповітом, а спірні правовідносини засновані саме на спадкуванні за заповітом.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив від 08.08.2018 року (а.с. 198-200 том 1), у якому викладена позиція про задоволення позову з огляду на деталізацію стану спадкодавця у період хвороби, приймання ним сильнодіючих ліків, які впливали на його загальний стан, за яким він, на думку позивача, потребував стороннього догляду та допомоги, від надання якої відповідачі відмивились.

Зважаючи на доводи відзиву на позов, вказує, що положення ч.5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, якими позивачі є, а тому вважає правильним посилання на положення вказаної норми та визначену позовну вимогу.

Треті особи: ОСОБА_1 , Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , й третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з"явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності.

Наведені обставини свідчать, що позивач, третя особа,третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача, третіх осіб, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, за їх погодженям.

Відзив на позов третіми особами не поданий.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши свідчення свідка ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги як основного позову, так й позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову, підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції з метою удосконалення процедури розгліду судових справ.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Справа розглядалась у порядку загальногопозовного провадження із проведеним підготовчим судовим засідання.

Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкодавець - це фізична особа, права та обов`язки якої після смерті переходять до інших осіб. Спадкоємці - це особи, що набувають право на спадщину (особи, які є живими на момент відкриття спадщини, особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народилися після відкриття спадщини, а також юридичні особи та держава). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2022 року, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, й засилено постановою Верховного Суд від 14 лютого 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним, відмовлено.

Рішенням вказаних судів встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

15 квітня 1981 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те,що на день смерті буде йому належати, і на те, що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частинах кожному. Заповіт посвідчено в.о. державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Сіліченко Е.І.

15 лютого 1985 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 розірвано.

З 17 жовтня 1987 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі

з ОСОБА_4 , у якому народилась дочка ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 . Другою чернігівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 1056/2015.

Із заявами про прийняття спадщини звернулись дружина ОСОБА_4 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Складений за життя ОСОБА_6 15 квітня 1981 року заповіт, за яким він все своє майно заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частинах кожному, посвідчено виконуючим обов`язки нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Сіліченко Е. І., реєстровий номер 1-1539, від 15 квітня 1981 року.

Згідно з витягом з реєстру для реєстрації нотаріальних дій установлено,

що 15 квітня 1981 року засвідчено заповіт, який складено ОСОБА_6 ,за реєстровим номером 1-1539. ОСОБА_6 отримав примірник указаного заповіту, що підтверджується підписом.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним.

Позовну заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 , після смерті якого його дружина ОСОБА_4 і діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Звернувшись у встановлений законодавством строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 довідалась, що за життя її батько склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частинах кожному.

Зазначений заповіт вважала недійсним з тих підстав, що підпис у ньому

не є підписом спадкодавця, останній не складав жодних заповітів за життя,

не підписував їх та не повідомляв про наміри їх складання.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони нотаріусам Другої чернігівської державної нотаріальної контори вчиняти дії щодо видачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10 грудня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову й заборонено Другій чернігівській державній нотаріальній конторі вчиняти дії щодо видачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2018 року, шляхом заборони Другій чернігівській державній нотаріальній конторі вчиняти дії щодо видачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суд від 14 лютого 2023 року вказані рішення залишено без змін.

Встановлені обставини враховуються цим судом при вирішенні цього спору.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Оскільки судом встановлено, що спадкування у спірних правовідносинах здійснюється за заповітом, по правило ч.5 ст.1224 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, а тому підстава такої вимоги задоволенню не підлягає.

Так, за життя ОСОБА_6 15 квітня 1981 року складений заповіт, за яким він все своє майно заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідачам) у рівних частинах кожному, посвідчено виконуючим обов`язки нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Сіліченко Е. І., реєстровий номер 1-1539,від 15 квітня 1981 року.

Відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Й відповідно до ч.6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Ч.1 ст. 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує.

Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.

З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.

До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України).

До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.

Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За змістом частини 5 статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини 5 статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів це правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Звертаючись з позовом до суду, позивач (дочка спадкодавця від другого шлюбу) посилається як на підставу усунення відповідачів від права на спадкування на наявність обставин, визначених у ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України, й мотивує тим, що відповідачі (діти спадкодавця від першого шлюбу), проживали окремо від батька, життям та здоров`ям батька не цікавились, й, будучи обізнаним про стан здоров`я батька, який перебував в тяжкому стані (онкологічне захворювання протягом 2013-2015 р.р.), й потребував від них такої допомоги, не надавали її, що дає підстави для їх усунення як спадкоємців від права на спадкування майна після смерті батька.

Як вбачається з наявних у справі доказів, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер у віці 63 років, на момент смерті не досяг пенсійного віку, докази, які мали свідчити про те, що за життя померлий отримував пенсію з інших підстав, в тому числі внаслідок втрати працездатності та встановлення групи інвалідності, у справі відсутні, до позову не долучено медичної документації та висновки лікарів стосовно необхідності здійснювати сторонній цілодобовий догляд за хворим за його станом, що унеможливлювало (обмежувало) пересування хворого.

У свою чергу, на що суд також звертає увагу, позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачів від надання батькові допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідача, адже таку допомогу він отримував від членів своєї сім`ї (другий шлюб спадкодавця). Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу за встановлених оставин у постійному сторонньому догляді, у тому числі, з боку членів сім`ї.

Адже встановлено, що померлий батько відповідачів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) ОСОБА_19 , й це не спростовується позивачем, за життя був заможний, мав свою справу, у зв`язку із чим матеріальної допомоги не потребував, після розірвання шлюбу з матір`ю відповідачів, створив та мав іншу сім`ю (дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_1 ), й саме від них він отримував допомогу у період хвороби, що вказує на те, що маючи сім`ю, від якої отримував допомогу, він не потребував допомоги від відповідачів, а тому доводи позивачів є необґрунтованими, адже судом встановлена ознака відсутності такої потреби.

У період, коли спадкодавець хворів - 2013 - 2015 р.р., він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , його хвороба була зумовлена онкологічним захворюванням, й у вказаний період часу він лише періодично перебував у лікарні, проте як вбачається із матеріалів справи, у безпорадному стані не перебував, у період, коли перебував у лікарні, та на амбулаторному лікування вдома, членами його сім`ї (дружина, дочка) забезпечувався його сторонній догляд, й наявність яких вцілому забезпечувались його потреби у догляді за станом здоров`я, відповідно, слід вважати, що забезпечення потреб спадкодавця такими особами не потребувало для нього ще й догляду з боку його дітей від першого шлюбу (відповідачів) за умови її отримання ним від дружини та дочки.

Окрім цього, рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 30.01.2018 року, яке частково змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, стягнуто з відповідачів по 503 001 грн. 50 коп. з кожного в рахунок понесених витрат позивачкою на лікування та догляд померлого ОСОБА_6 , що вказує на те, що ОСОБА_1 поклала на відповідачів обов`язок відшкодувати понесені нею витрати на лікування та догляд батька, коли він хворів, що зумовлює обов`язок таких відповідачів на виконання вказаного рішення, й вцілому спростувує вказані позовні вимоги про усунення від прав на спадкування з огляду на встановлені обставини.

Як вбачається із постанови Верховного Суду від 16.12.2019 року по вказаній справі, визначаючи розмір витрат, які підлягали стягненню, суди на підставі оцінених доказів, які підтверджують фактичні витрати, що були понесені ОСОБА_1 на лікування та догляд спадкоємця, дійшли висновку про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 89 531,86 грн та 19 550,00 доларів США, що еквівалентно 503 721,50 грн. витрат на утримання, догляд та лікування ОСОБА_6 в межах вартості спадкового майна, що залишилось відповідачам, врахувавши при цьому розумність витрат, які були зроблені позивачем на утримання, догляд та лікування спадкодавця.

На забезпечення заявлених вимог позивачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_1 , який в судовому засіданні пояснив, що його дружина ОСОБА_1 зверталась за допомогою до відповідачів з метою надання відповідачами допомоги батьку, коли той хворів, й у силу стану здоров`я потребував допомоги (наприклад, переодягти його в лікарні тощо).

Суд вважає, що вказані свідчення не можуть бути покладені в основу рішення суду для задоволення позову, окільне не несуть в собі будь-якої доказової бази про таке, й спростовуються вказаними висновками суду, адже не доводить своїми свідченнями перебування спадкодавця у безпорадному стані й вагомості потреби спадкодавця у сторонньому догляді за умови отримання її від інших осіб, а саме членів сім`ї - дружини, дочки.

Показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 ЦПК України).

З аналогічних підстав доводи позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_4 до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, її вимоги до ОСОБА_1 також не можуть бути задоволені з огляду на те, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 , а тому не може бути усуненою від прав на спадкування.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України)

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позови є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають, обставини, що обгрутовано доводять вимоги позовів, судом не встановлені.

Інші доводи позивачів, які наведені у позовах, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судови збір покласти на позивачів.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 1216, 1217, 1223, 1224 ЦК України, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга Чернігівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про усунення від прав на спадкування, й вимог за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга чернігівська державна нотаріальна контора, про усунення від прав на спадкування, - відмовити.

Понесені позивачем, третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, судові витрати покласти на таких позивача, третю особу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції

СУДДЯ: