ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» липня 2023 року

м. Харків

справа № 619/4033/13-ц

провадження № 22ц/818/171/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представниця особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 вересня 2013 року в складі судді Нечипоренко І.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ML702/457/2007, за яким, а також на підставі кредитної заявки ОСОБА_1 від 29 листопада 2007 року банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000,00 доларів США, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором.

18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним договором №ML702/457/2007 від 29 листопада 2007 року.

Вказав, що відповідачем не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки. Зобов`язання за кредитним договором відповідачем не виконані, зокрема, не виконується графік платежів, порушується порядок та строки сплати відсотків. У зв`язку з чим станом на 02 серпня 2013 року у нього утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 98 374,20 доларів США та за відсотками -13 597,44 доларів США.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №ML702/457/2007 від 29 листопада 2007 року в розмірі 4 161 700,36 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №PML 702/457/2007 від 29 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Маренич Г.П., що зареєстрований у реєстрі за № 1245, а саме: земельну ділянку 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0866) за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0865) за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання за ним права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця з отриманням витягу з Державного земельного кадастру дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами України дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 вересня 2013 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задоволено частково; на підставі договору іпотеки №PML 702/457/2007, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Маренич Г.П. від 29 листопада 2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ML702/457/2007 від 29 листопада 2007 року в розмірі 4 161 700,36 грн, звернено стягнення на земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0866) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 063194, виданого Управлінням земельних ресурсів у Дергачівському районі Харківської області 27 лютого 2008 року за № 93, та земельну ділянку площею 0,15га (кадастровий номер :00:000:0865) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 063195, виданого Управлінням земельних ресурсів у Дергачівському районі Харківської області 27 лютого 2008 року за № 92, шляхом визнання за Tовариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця з отриманням витягу з Державного земельного кадастру дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами України дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за початковою ціною, встановленою на piвнi, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Tовариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму сплаченого судового збору в розмірі 3441,00 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не брав участі у справі, однак суд першої інстанції вирішив питання про його права і обов`язки, адже оскаржуваним судовим рішенням звернено стягнення на земельні ділянки, які він набув у власність на підставі договорів дарування від 30 червня 2011 року. Крім того, предмет іпотеки було змінено, оскільки в межах договору про спільне будівництво індивідуального житлового будинку від 23 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , зведено житловий будинок з господарськими спорудами, право власності на який рішенням суду від 07 вересня 2009 року визнано за ОСОБА_4 , який в подальшому подарував це майно йому. Також, судом не вирішено питання про ціну реалізації іпотечного майна, не визначено складові заборгованості, конкретний спосіб реалізації предмету іпотеки, не встановлено початкову ціну продажу. Позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Він не був стороною кредитного зобов`язання між ОСОБА_1 та банком, не порушував його умов та не може нести відповідальність за його невиконання.

23 вересня 2022 року до апеляційного суду поштою надійшов лист Дергачівського районного суду Харківської області від 14 вересня 2022 року, з якого вбачається, що відповідно до акту № 80 від 10 лютого 2020 року справа № 619/4033/13-ц знищена у зв`язку із закінченням терміну зберігання на підставі «Переліку судових справ і документів, що утворилися в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», затвердженого наказом ДСА України від 07 грудня 2017 року № 1087.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_2 повернуто до Котелевського районного суду Полтавської області для вирішення питання про відновлення втраченого провадження.

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 21 березня 2023 року частково відновлено втрачене судове провадження у даній справі.

30 травня 2023 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою від представниці Tовариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» надійшли письмові пояснення, в яких вона просила відмовити ОСОБА_2 в задоволенні апеляційної скарги. Підтримала позовні вимоги та акцентувала увагу суду на тому, що судове рішення від 05 березня 2018 року, яке є чинним, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 до теперішнього часу не виконано. Щодо процедури банкрутства ОСОБА_1 пояснила, що постанова про визнання ОСОБА_1 банкрутом скасована ще 07 липня 2011 року. У зв`язку з чим всі процесуальні документи, прийняті судом після введення ліквідаційної процедури втратили юридичну силу. Також, вказала, що іпотечне майно реалізовано поза межами процедури банкрутства, а грошові кошти направлені на користь третіх осіб. Проте, товариство після реалізації цього майна нічого не отримало. При цьому посилалася на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року у справі 970/73/17 (провадження № 12-67гс18). Вважала, що оскільки постанова про визнання ОСОБА_1 банкрутом скасована, а іпотека товариства є дійсною, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Разом з письмовими поясненнями надала копії судових рішень, на які посилається в своїх письмових поясненнях.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 11 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою від представниці ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на її хворобу, яку залишено без задоволення, оскільки доказів щодо причин неявки представниця не надала. Її посилання в заяві на погане самопочуття не можуть бути належним доказом для відкладення розгляду справи, оскільки бездоказові. Навіть в заяві відсутня вказівка на те, що вона зможе надати докази поважності причин відкладення в наступному судовому засіданні. Від інших учасників справи клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю, виходячи з такого.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача утворилась заборгованість за кредитом, в рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки належні ОСОБА_1 земельні ділянки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML702/457/2007, згідно умов якого, а також на підставі кредитної заявки ОСОБА_1 від 29 листопада 2007 року банк надав йому кредит в сумі 100 000,00 доларів США на купівлю двох земельних ділянок строком до 29 листопада 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в договорі, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом в порядку та на умовах, що визначені договором. Пунктом 1.5.1 і підпунктами частини 2 кредитного договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів (додаток № 1 до кредитного договору) (а. с. 71-75, 128-145).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» і ОСОБА_1 29 листопада 2007 року укладено договір іпотеки № PML702/457/2007, за яким ОСОБА_1 надав в іпотеку земельну ділянку 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0866), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0865), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . До іпотечного договору 19 травня 2009 року укладено додатковий договір № РМL-702/457/2007/1 (а. с. 76, 146-154).

Відповідні відомості про обтяження зазначених земельних ділянок внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 155-157).

Постановою Господарського суду Харківської області від 08 червня 2010 року визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, скасовано арешти, що накладені на майно боржника, і інші обмеження щодо розпорядження його майном, у тому числі податкові застави; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Богомазова П.С. (а. с. 19-20).

25 жовтня 2010 року між ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 арбітражним керуючим Богомазовим П.С. та Амбарцумяном Т.Г. на підставі протоколів №1, № 2 проведення аукціону на Товарній біржі «Біржа з реалізації майна у процедурах банкрутства» від 26 серпня 2010 року укладено договори купівлі-продажу належних ОСОБА_1 земельних ділянок: площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0866) за адресою: АДРЕСА_1 , та площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0865) за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мартиросян І.Е. за реєстровими №№ 3129, 3134 (а. с. 21, 22, 30, 31).

30 червня 2011 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0866) за адресою: АДРЕСА_1 , та площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0865) за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Н.М. за реєстровими №№ 403, 404 (а. с. 23-24, 32-33).

Того ж дня ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 житловий будинок незавершеного будівництва 55% готовності, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га (кадастровий номер :00:000:0866) за адресою: АДРЕСА_1 за договором дарування житлового будинку незавершеного будівництва, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Н.М. за реєстровим номером № 402. Право власності на зазначене самочинне будівництво визнано за ОСОБА_4 рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2009 року у справі № 2-2244/2009 (а. с. 25-29).

Між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 18 березня 2011 року укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, за якими Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним договором №ML702/457/2007 від 29 листопада 2007 року (а. с. 100-113, 114-120).

Умови кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконувались, у зв`язку з чим станом на 02 серпня 2013 року у нього виникла заборгованість в розмірі 4 161 700,36 грн, що складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором в сумі 98 374,20 доларів США, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти встановленим Національним банком України станом на 02 серпня 2013 року склала 786 304,98 грн; заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками в сумі 13 597,44 доларів США, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України станом на 02 серпня 2013 року склала 108 684,34 грн; пені за несвоєчасне повернення суми кредиту в розмірі 408 696,49 доларів США, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України станом на 02 серпня 2013 року склала 3 266 711,04 грн.

З пояснень ОСОБА_1 адвокату Фалєєвій Л.Л. від 29 серпня 2022 року вбачається, що він підтверджує, що 29 листопада 2007 року уклав з Акціонерним товариством «ОТП Банк» кредитний договір та отримав грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, які мав повернути до 2027 року щомісячними платежами згідно графіку. У якості забезпечення виконання зобов`язання за цим договором уклав договір іпотеки, предметом якого були належні йому земельні ділянки з кадастровими номерами :00:000:0866 та :00:000:0865. Останній платіж, наскільки він пам`ятає, зробив у лютому 2009 року, більше заборгованість не погашав. 23 січня 2008 року уклав з ОСОБА_4 договір про спільне будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером :00:000:0866. Рішенням суду від 07 вересня 2009 року право власності на самочинне будівництво на зазначеній земельній ділянці визнано за ОСОБА_4

08 червня 2010 року щодо нього постановою суду розпочато ліквідаційну процедуру, знято арешти з усього його майна, зокрема, зазначених земельних ділянок. 25 жовтня 2010 року арбітражним керуючим в порядку реалізації майна банкрута продано зазначені земельні ділянки ОСОБА_4 (а. с. 34, 35).

ОСОБА_2 замовлено Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності щодо житлового будинку (добудови) з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також технічний паспорт (а. с. 79-82).

Право власності ОСОБА_2 на незавершене будівництво за вищевказаною адресою зареєстровано 28 березня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 квітня 2014 року (а. с. 95).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Разом з тим, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, «inter alia», вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу «res judicata», тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Водночас, обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 529/690/18 (провадження № 61-6006св21) та від 02 листопада 2021 року у справі № 314/5611/1 (провадження № 61-3829св21).

Якщо заявник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що судове рішення стосується його прав та/або обов`язків чи інтересу, то такі посилання не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з апеляційною скаргою, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, це означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, і про які саме.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня

2022 року у справі № 607/17527/14-ц.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання щодо скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 129/2098/19.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 522/23356/16-ц, провадження № 61-8591св19.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме дві земельні ділянки з кадастровими номерами :00:000:0866 та :00:000:0865, які відповідач ОСОБА_1 передав у іпотеку банку з метою забезпечення виконання свого кредитного зобов`язання.

ОСОБА_2 мотивував наявність у нього права на оскарження судового рішення, яким звернено стягнення на предмет іпотеки тим, що власником цих земельних ділянок на час розгляду справи був не ОСОБА_1 , а він на підставі договорів дарування земельних ділянок від 30 червня 2011 року.

Судова колегія вважає такі посилання апелянта необґрунтованими, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 626 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договорів дарування від 30 червня 2011 року, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першої, третьої та четвертої статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Частиною першою статті 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно з приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів.

Водночас, при розгляді питання щодо визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно необхідно керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Отже, законодавець встановлює для землі, як особливого об`єкту цивільних прав, не тільки порядок набуття та припинення прав, а також порядок реєстрації таких прав.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

Згідно зі статтею 125 ЗК України у редакції чинній на момент укладення договорів дарування від 30 червня 2011 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини першої, пункту а) частини другої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Вимогами частини шостої статті 126 ЗК України визначено, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до статті 2 ЗаконуУкраїни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент укладення договорів дарування, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Вимогами пункту першого частини першої статті 4 Закону передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

За змістом статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться у тому числі на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» встановлено, що до 01 січня 2012 року державна реєстрація права власності на земельну ділянку проводиться територіальними органами земельних ресурсів; державна реєстрація правочинів - нотаріусами, реєстраторами юридичної особи, яка належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 (у редакції, чинній на час укладення договорів дарування), у разі здійснення нотаріусом у встановленому законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору або свідоцтва про право на спадщину вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування». Дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку.

З аналізу наведених норм права можна дійти висновку, що для одержання у власність земельної ділянки у 2011 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був здійснити державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку.

Сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не замінювала собою державної реєстрації цього права, з якою закон (стаття 125 ЗК України) пов`язував момент виникнення права на земельну ділянку, та не підтверджувала виникнення права власності на земельну ділянку, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 726/513/20-ц (провадження № 61-2972св21), від 07 липня 2021 року у справі № 641/9667/16 (провадження № 61-3069св20), в ухвалі Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 756/13348/13-ц (провадження № 61-11779св18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 після прийняття дарунку двох земельних ділянок та до ухвалення оскаржуваного судового рішення, не виконав вимоги закону щодо здійснення державної реєстрації права власності на них.

Відповідно до чинного на час набуття права власності законодавства ОСОБА_2 мав звертатися до територіального органу Держкомзему за місцем знаходження земельних ділянок, що був уповноважений здійснювати державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, для проведення реєстрації права власності на земельні ділянки у поземельній книзі.

Однак, отримавши спірні земельні ділянки за договорами дарування від 30 червня 2011 року, ОСОБА_2 не зареєстрував своє речове право на них одразу після укладення договорів.

З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, що є загальнодоступною, вбачається, що право власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки зареєстровано належним чином лише 28 березня 2014 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення у цій справі.

Право власності ОСОБА_2 на незавершене будівництво будинок 55% готовності на одній із спірних земельних ділянок, також зареєстровано лише 28 березня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 квітня 2014 року.

Доказів, які б підтверджували проведення державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_2 до моменту пред`явлення позову в цій справі і на час розгляду справи в суді першої інстанції, апелянтом не надано.

Отже, на час звернення позивача до суду у цій справі у серпні 2013 року та ухвалення оскаржуваного заочного рішення суду від 25 вересня 2013 року ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не набув право власності на спірні земельні ділянки.

Враховуючи, що із апеляційною скаргою звернулася особа, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалися, оскільки ОСОБА_2 не набув права власності на спірні земельні ділянку до моменту звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з позовом до суду (серпень 2013 року) і на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення, апеляційне провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

При цьому, ОСОБА_2 не позбавлений права на звернення до суду з відповідним самостійним позовом про захист права власності на спірні земельні ділянки.

Керуючись п.3 ч.1 ст.362, ст. ст. 367, 368, 381, 389 ЦПК України

у х в а л и в:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 вересня 2013 року в складі судді Нечипоренко І.М. по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В. Б. Яцина

Повний текст ухвали складено 11 липня 2023 року.