Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 369/7234/23
Номер провадження 22-ц/824/10987/2023
Головуючий у суді першої інстанції Н.С. Пінкевич
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
11 липня 2023 року місто Київ

Номер справи 369/7234/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року, постановлену у складі судді Пінкевич Н.С., в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та 3 % річних.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 110449 від 27.04.2007 належала земельна ділянка, загальною площею 0,9747 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2020 року Відділом у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, на підставі заяви ОСОБА_1 та технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленої ПП «УКРГЕОЕКСПЕРТ», здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки з присвоєнням новим земельним ділянкам окремих кадастрових номерів.

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 видано довіреність на ОСОБА_2 з метою продажу належної їй земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,2 га, кадастровий номер - :01:001:4175, реєстровий номер нерухомого майна 227. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С. 20.10.2020 за реєстровим номером 2137.

В подальшому ОСОБА_1 стало відомо, що 30.10.2020, від її імені ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2381.

Проте будь яких коштів за продаж належної позивачу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2 га., кадастровий номер - :01:001:4175, ОСОБА_1 від своєї повіреної, ОСОБА_2 так і не отримала.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 безпідставно утримує грошові кошти в розмірі 510 000 доларів США, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права, просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 510 000 доларів США та 3 % річних.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та 3% річних, передано на розгляд до Комінтернівського районного суду Одеської області.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання про передачу справи на розгляд іншого суду, окрім того, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин судом не враховано висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що ОСОБА_2 як повірена ОСОБА_1 всупереч вимогам ч. 1 ст. 1006 ЦК України, не передала останній грошові кошти, які відповідач отримала від ОСОБА_4 за продаж належної позивачу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2 га, кадастровий номер - :01:001:4175, у зв`язку з чим апелянт звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області за місцем проживання відповідача з позовом, в якому на підставі ст.ст. 1006 та 1212 ЦК України просить суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 510 000,00 доларів США та 3 % річних у розмірі 38850,70 доларів США.

Отже, на думку апелянта предметом спору у даній справі є не спір з приводу нерухомого майна, як помилково вважав суд першої інстанції, а спір щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів. Апелянт наголошує, що спір щодо повернення безпідставно набутих коштів виник не між покупцем та продавцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а між довірителем, яким є позивач, та повіреним, яким є відповідач. Таким чином, вказаний спір не стосується правового статусу нерухомого майна - земельної ділянки, а також інших прав та обов`язків, що пов`язані із зазначеним нерухомим майном.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач та третя особа не скористалися.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, п. 6 ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки апеляційні скарги на ухвали суду про передачу справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В повній мірі оскаржувана ухвала вказаним критеріям не відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вказав, що предметом поданого до суду позову є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових кошів у розмірі 510 000 доларів США, які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2381 за продаж належної ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:4175, площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, суд зробив висновок, що заявлені вимоги виникли з приводу стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки, отже вони мають розглядатися судом за правилами виключної підсудності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, зокрема, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, частиною 1 статті 30 ЦПК України визначено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 910/10647/18, правила статті 30 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" надав судам роз`яснення, де зазначив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виходячи з аналізу правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Установлено, що позивач звернувся з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих відповідачем за продаж належної позивачу земельної ділянки та 3 процентів річних.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що 20 жовтня 2020 року нею видано довіреність на ОСОБА_2 з метою продажу належної їй на праві власності земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,2 га, кадастровий номер - :01:001:4175, реєстровий номер нерухомого майна 227. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С. 20.10.2020 за реєстровим номером 2137. В подальшому позивачу стало відомо, що 30.10.2020, від її імені ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2381.

Позивач вказує, що коштів отриманих за продаж належної їй земельної ділянки, вона від своєї повіреної, ОСОБА_2 так і не отримала.

Згідно частини 3 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці право на суд передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

З позовної заяви та доданих до неї документів убачається, що позивач звернулась до суду з позовом про стягнення на її користь грошових коштів, отриманих повіреною особою за продаж належної позивачу земельної ділянки. При цьому позивач обґрунтовує свої вимоги статтею 1006, 1212 ЦК України. Будь-яких вимог з приводу зазначеної земельної ділянки у цій справі ОСОБА_1 не заявляє.

Отже, спір між сторонами виник не з приводу нерухомого майна, як помилково вважав суд першої інстанції, а спір щодо стягнення з ОСОБА_2 отриманих грошових коштів за договором купівлі - продажу.

Апеляційний суд не може погодитися із необхідністю врахування судом першої інстанції постанови Верховного Суду, зазначеної судом в ухвалі про передачу справи на розгляд до іншого суду, оскільки в цих справах предмет позову є відмінним: у справі №911/2390/18 предметом спору у справі, є орендна плата за користування нерухомим майном.

Направляючи справу за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області з тих підстав, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, суд першої інстанції виходив із помилкового тлумачення статті 30 ЦПК України і не звернув уваги, що предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів, отриманих відповідачкою за продаж належної позивачу земельної ділянки, які жодним чином не пов`язані із спором з приводу нерухомого майна, як прямо, так і опосередковано.

За таких умов, позов має розглядатись за місцем реєстрації відповідача, а не за правилами виключної підсудності, як помилково вважав суд першої інстанції.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції є помилковими, у зв`язку із цим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п .6 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 379, 381-384, 389 ЦПК України - суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Нагалкою Ярославом Ярославовичем, задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року скасувати, справу для продовження розгляду направити до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 11 липня 2023 року.

Судді Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна