Номер провадження: 22-ц/813/3054/23
Справа № 515/179/21
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

23 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики, які уточнив 16 серпня 2021 року щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 .

Позовна заява обґрунтована тим, що 09 травня 2016 року ОСОБА_3 під власноруч написану розписку позичив у нього кошти в розмірі 20000 дол. США для придбання квартири у м. Калуш Івано-Франківської області, які зобов`язався повернути до 10.05.2020р. По завершенню строку відповідач кошти не повернув, повідомивши, що у нього не має коштів, коли зможе повернути борг він не знає, додатково повідомив, що роботи на даний час у нього також не має, окрім того, він травмувався та отримав ступінь інвалідності, неодноразово під час розмови посилався на те, що йому першочергово потрібно сплачувати аліменти на двох дітей. Також йому відомо, що вищевказана квартира вже у продажі. Інших джерел доходу, як зазначив у телефонній розмові відповідач, він не має. Окрім цього, у нього є боргові зобов`язання. Але останній будь-яких дій по погашенню заборгованості не приймає, чим порушив взяті на себе зобов`язання, що й стало причиною його звернення до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 10000 дол. США, що еквівалентно 280 000 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 10000 доларів США, що еквівалентно 280 000 грн. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3283 грн.50 коп. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3283 грн 50 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)позивачем не долучено до даної позовної заяви оригінал розписки;

2)незрозумілим є факт, чому боргова розписка написана на чотири роки та в даній розписці зазначено, що кошти позичаються на купівлю квартири в м. Калуші, але не зазначається якої саме квартири;

3)суд першої інстанції швидко намагався винести рішення, що в іршенні вказує стягнути з ОСОБА_4 2 800 000 гривень.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що вважає апеляційну скаргу законною і обгрунтованою, що підлягає задоволенню частково, оскільки договір позики був укладений з ОСОБА_3 , а сама ОСОБА_1 не була присутня під час передання грошей та під час складення ним розписки, він з нею не знайомий, жодних договорів не укладав з нею і не позичав їй гроші.

Таким чином, просить задовольнити апеляційну скаргу в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 на його користь та прийняти нове рішення, яким стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 всю суму боргу 20 000 дол. США.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 09 травня 2016 року ОСОБА_3 власноручно склав розписку (копія на а.с. 23) про отримання позики від ОСОБА_2 в сумі 20000 дол. США в повному обсязі та зобов`язався їх повернути до 10.05.2020 р., що ствердив власним підписом.

Договір купівлі-продажу від 16.05.2016р., який укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (продавці) та ОСОБА_3 (покупець), на придбання квартири АДРЕСА_1 ., вартість якої становить 184000 грн.

На підставі ухвали Татарбунарського районного суду від 04.03.2021р. Калуським міськрайонним відділом ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції накладено арешту на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 , що підтверджується постановою про закриття виконавчого провадження № 64781774 від 11.03.2021 р. (а.с.14).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2020 року (а.с.75-77) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як передбачено ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що передбачено ч.1 ст.1047 ЦК України.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка позичальника є доказом не лише укладення договору позики, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Саме такий правовий висновок про застосування ст.1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач передав ОСОБА_3 в якості позики кошти в розмірі 20000 дол. США. з кінцевим строком повернення 10.05.2020р.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ч.1 ст.625 цього кодексу, якою визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Як передбачено ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст.65 СК України).

Правовий аналіз ч.4 ст.65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що договір позики від 09.05.2016р. було укладено в інтересах сім`ї та отримані за ним грошові кошти використані ОСОБА_3 для задоволення потреб сім`ї, а саме, для придбання квартири за адресою квартиру АДРЕСА_1 . Отже, наявні правові підстави кваліфікувати ОСОБА_4 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_3 договором позики у формі розписки, попри відсутність згоди на його укладення від відповідачка, оскільки судом встановлено укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про задоволення позову і стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 10000 дол. США на користь ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що до позовної заяви не долучено оригінал розписки, то судова колегія зазначає, залучення оригіналу розписки не є обов`язковим у вказаних категоріях справ. Наявність оригіналу розписки від 09.05.2016р. підтверджена у висновку Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оскільки остання була предметом експертного дослідження.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неправильного зазначення суми, яка підлягає стягненню, то колегія суддів зазначає, що вказане є технічною опискою, оскільки сума прописом зазначена правильно. Вказана технічна описка може бути усунена шляхом подання заяви про виправлення описки чи з власної ініціативи суду у порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

Апеляційний суд також не приймає до уваги позицію позивача, яка зазначена у відзиві на апеляційну скаргу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 16 серпня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 10000 дол. США, що еквівалентно 280 000 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 10000 доларів США, що еквівалентно 280 000 грн. Заяви про відмову від цієї уточненої позовної заяви чи її частини, позивач ОСОБА_2 не подавав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд переглядає справу у межах уточненої позовної заяви, яка була подана 16 серпня 2021 року.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують вищенаведених висновків суду, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда