ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулова Н.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування особи на утриманні та визначення місця проживання дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла заява про встановлення факту перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні батька ОСОБА_4 та визначення місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_4 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився заявник ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 . З 2012 року сестра заявника проживає з матір`ю за кордоном, а заявник із батьком. ОСОБА_5 знаходиться на утриманні батька і бажає проживати з ним. У зв`язку з введення в Україні військового стану та загальної мобілізації існує вірогідність, що ОСОБА_7 мобілізують. Оскільки призову на військову службу не підлягають особи, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, а встановити факт того, що заявник перебуває на повному утриманні батька та визначити проживання з ним можливо лише у судовому порядку, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою у порядку окремого провадження.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як передбачено ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст.293, п. 2 ч. 1 ст. 315 та ч.2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З роз`яснень, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, однією з умов встановлення факту в рамках окремого провадження є відсутність спору про право, тобто якщо встановлення такого факту підтвердить наявність чи відсутність саме неоспорюваних прав.

У постанові від 13.10.2022 року у справі №755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (ч.4 ст.315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про таке: «Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.».

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за його батьком ОСОБА_8 певного соціально-правового статусу, зокрема встановлення факту самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, та відповідно, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Отже, суд враховує правову мету звернення заявника до суду в частині встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, яка полягає у підтвердженні його певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах.

У такому разі варто зазначити, що на момент звернення до суду з даною заявою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має повні 15 років.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.47 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Але, за змістом ст.18 СК України мова ідеться про учасників сімейних відносин, а не відносини неповнолітньої особи з державними органами, підприємствами, організаціями, які перед неповнолітнім ОСОБА_9 у разі необхідності підтвердження соціального статусу його батька є юридичними особами, і учасниками сімейних відносин не являються.

Оскільки заявник, як неповнолітня особа, одночасно підпадає під категорію дитини у розумінні ст. 6 СК України та ст.1 Закону «Про охорону дитинства», то неповнолітній може звернутись до суду також через представників. Залучення представника є субсидіарною можливістю, яка спрямована на додатковий захист інтересів дитини. При цьому, провадження у справі за участю малолітньої чи неповнолітньої дитини здійснюється з урахуванням особливостей, визначених ч.2 ст.13, ст.45, ч.2 ст.47, ч.ч.2 і 4 ст.63, ч.4 ст.147 ЦПК України.

Таким чином, за вимогами закону, неповнолітній ОСОБА_1 не наділений самостійними повноваженнями звернення до суду з вимогами про встановлення соціального статусу для свого батька.

Тому, у відкритті провадження в частині вимог про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні слід відмовити, оскільки, враховуючи мету даного факту, із даних вимог вбачається спір про право, а саме, публічно-правовий спір.

Стосовно вимог заяви про визначення місця проживання заявника з батьком слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, у разі наявності спору дані вимоги вирішується у позовному провадженні, а не в порядку окремого провадження.

У той же час, за ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час подачі заяви має повні 15 років і за умовами ч. 3 ст. 160 СК України його місце проживання визначається ним самим.

Тому, в порядку окремого провадження дані вимоги розгляду не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 294, 315, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкриті провадження у справі заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування особи на утриманні та визначення місця проживання дитини з батьком, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду відповідно до статей 354-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строків на апеляційне оскарження, або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Осаулова Н.А.