Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

Справа №303/5393/23

Провадження №2/303/811/23

17 липня 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючої - судді Курах Л.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовними вимогами Закарпатського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення коштів,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

У червні 2023 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 104 943 грн 31 коп, а також судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначає, що 21.05.2020 року до Мукачівського міськрайонного центру зайнятості звернувся ОСОБА_1 із заявою про надання статусу безробітного, в якій зазначив про те, що через відсутність робити не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. А також було повідомлено про обов`язок повідомляти спеціаліста центру зайнятості про обставини, що впливають на виплату допомоги по безробіттю. 14.05.2021 року ОСОБА_1 було подано заяву про зняття з реєстрації як безробітного в зв`язку з відмовою від послуг служби зайнятості.

Наказом № НТ 200521 від 21.05.2020 року відповідачеві з 21.05.2020 надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю.

У подальшому, під час розслідування страхових випадків шляхом обміну даними з органами ПФУ, управління соціального захисту населення було виявлено факт отримання безробітним ОСОБА_1 державної соціальної допомоги та надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю.

У зв`язку із зазначеним, 03.05.2023 року позивачем було складено Акт №50 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, яким встановлено, що відповідач отримує державну соціальну допомогу та надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», яку призначено з 20.05.2020 року по 11.04.2024 рік.

Таким чином, позивач стверджує, що відповідач, в порушення вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», під час перебування на обліку в якості безробітної, отримував допомогу на дитину з інвалідністю про що не повідомив позивача, що в свою чергу призвело до незаконного отримання ним допомоги по безробіттю.

Згідно довідки-розрахунку від 26.05.2023 № 360/702.113 розмір нарахованого та виплаченого відповідачеві матеріального забезпечення на випадок безробіття становить 104943 грн, 31 коп.

З метою досудового врегулювання спору керівником Мукачівської філії Закарпатського обласного центру зайнятості було надіслано на адресу відповідача претензійний лист про необхідність повернення в добровільному порядку нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття однак станом на дату звернення до суду з цим позовом зазначені кошти відповідачем у добровільному порядку не повернені.

23.06.2023 року відповідач подав до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування служби зайнятості, соціального страхування на випадок безробіття, сприяння продуктивній зайнятості населення, у тому числі молоді, та впровадження нових активних програм на ринку праці», відповідно до якого ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» було доповнено шостим абзацом, відповідно до якого одинока мати (батько), яка (який) здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, та один із батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновитель, опікун, піклувальник дитини з інвалідністю підгрупи А, які відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" мають право на призначення надбавки на догляд за дитиною та сьомим абзацом, відповідно до якого особи, зазначені в абзаці шостому цієї частини, мають право на отримання статусу зареєстрованого безробітного та одночасно отримання допомоги по безробіттю відповідно до законодавства".

Крім цього відповідач зазначає, що відповідно до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2021 року № 79 надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновлювачів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються в закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (крім заочної форми здобуття освіти), не проходять військову службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років. Одному із законних представників дитини з інвалідністю надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку) надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.

Одиноким батьком відповідно до цього Порядку вважається чоловік (який не перебуває у шлюбі), одинокий усиновлювач, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку відсутній запис про батька або запис про батька проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини.

Відповідач зазначає, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області по справі № 303/2995/19 від 29.08.2019 року його шлюб з колишньою дружиною - ОСОБА_2 було розірвано, а також вказує, що наразі виховує дитину один, а колишня дружина аліменти на утримання дитини не сплачує . Окрім того, вказаним рішенням від 29.08.2019 року та рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 року по справі №260/2228/20 встановлено що протягом 2020 року мати дитини участі у вихованні та утриманні сина інваліда не приймає.

Таким чином відповідач стверджує, що йому призначена надбавка за догляд за дитиною з інвалідністю з 09.10.2019 року, як одинокому батьку, а не у зв`язку зі здійсненням фактичного нагляду за нею.

Також зазначив, що отримання ним державної соціальної допомоги на дитину жодним чином не приховував від працівників центру зайнятості.

Враховуючи вищезазначене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що він не є зайнятою особою в розумінні Закону України «Про зайнятість населення», оскільки отримує надбавку за догляд за дитиною з інвалідністю, як одинокий батько, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

23.06.2023 року від відповідача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності,який позивач фактично пропустив щодо заявлених позовних вимог для стягнення на його користь отриманої ним допомоги по безробіттю і яка є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

28.06.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якій той, в контексті заперечень відповідача, зазначив, що відповідач при зверненні до позивача із відповідною заявою про надання статусу безробітного від 21.05.2020 року не зазначив, що отримує допомогу, компенсацію та/або надбавку по догляду за дитиною з інвалідністю, хоча отримував таку допомогу із 20.05.2020р. по11.04.2024 р., тобто свідомо приховав інформацію, незважаючи на те, що був ознайомлений з правами та обов`язками безробітного.

Крім цього зазначає, що відповідач перебував на обліку в центрі зайнятості із 221.05.2020 по 14.05.2021, у той час як Закон України, яким внесено відповідні зміни до Закону України «Про зайнятість населення» був прийнятий 21.09.2022, а набрав чинності 29.10.2022, а тому, оскільки закони та інші нормативно-правові акти, не мають зворотної дії в часі, відсутні будь-які підстави застосування положень цього закону до правовідносин, що виникли до набуття ним чинності.

Також вказує, що органи соціального захисту призначили допомогу відповідачеві із 09.10.2019 року і отримує саме надбавку на догляд на дитину з інвалідністю, а жодної інформації щодо отримання зазначеної надбавки у зв`язку із наявністю у відповідача статусу одинокого батька.

Відтак позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

29.06.2023 року від позивача до суду надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в яких зазначається що обчислення позовної давності у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Факт порушення відповідачем законодавства про зайнятість населення було виявлено та зафіксовано Актом розслідування страхових випадків від 03 травня 2023 року. Крім того зазначає, що строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, інших видів заборгованості перед фондом не застосовуються.

13.07.2023 р позивачем було подано до суду письмові пояснення у яких той не погодився з тлумаченням відповідача поняття «одинокий батько», оскільки останній в силу вимог закону до даної категорії не відноситься. А тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від13.06.2023, визначено головуючого - суддю Курах Л.В.. (а.с. 21-22).

Ухвалою судді від 15.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 20.05.2020 р ОСОБА_1 звернувся до Мукачівського міськрайонного центру зайнятості Закарпатської області із заявою про надання статусу безробітного, в якій зазначив, що не отримує відповідно до законодавства допомогу, компенсацію та/або надбавку по догляду за дитиною-інвалідом, інвалідом 1 групи (а.с. 4) та із заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с. 5).

Як вбачається з Витягу з наказів про прийняття рішень Мукачівської філії Закарпатського обласного центру зайнятості, відповідно до наказу від 21.05.2020 № НТ200521 відповідачеві було надано статус безробітного; наказом від 21.05.2020 № НТ200521 - призначено допомогу по безробіттю та розпочато її виплату (а.с. 7).

У той же час, відповідно до Довідки № 898/01-07/7423 від 24.04.2023, виданої Управлінням соціального захисту населення Мукачівської міської ради, ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу та надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю з 20.05.2020р. по 11.04.2024р.(а.с. 9).

На підставі зазначеної довідки позивачем було складено Акт № 50 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про обов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 03.05.2023р (а.с. 10).

Відповідно до наказу №65 від 04.05.2023 року надіслано повідомлення про обов`язкове повернення коштів на протязі 15-ти календарних днів на рахунок центру зайнятості. (а.с.13)

Згідно довідки-розрахунку від 26.05.2023 № 560/702.113 розмір нарахованого та виплаченого відповідачці матеріального забезпечення на випадок безробіття становить 104943 грн 31 коп (а.с.14).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути одинока мати (батько), яка (який) здійснює догляд за дитиною з інвалідністю та один з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновитель, опікун, піклувальник дитини з інвалідністю підгрупи А, які відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю мають право на призначення надбавки на догляд за дитиною.

У абз. 1 ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» зазначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються (крім заочної форми навчання), не проходять службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років також призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати, у разі якщо дитина з інвалідністю потребує домашнього догляду, і вони фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Одному з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікуну, піклувальнику надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку) надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.

Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Згідно із ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 .11.2020 у справі № 382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 677/876/21.

Суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено факту недобросовісності з боку відповідача, а отже, немає підстав для висновку що відповідач не мав права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті допомоги по безробіттю є виключно недобросовісність з боку набувача, і з огляду на принцип змагальності, саме позивач, який вимагає повернення коштів повинен довести цю обставину.

Що стосується тверджень позивача про те, що відповідач приховав від нього інформацію про отримання надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки вказана інформація не є конфіденційною і позивач не позбавлений був можливості перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.

Мукачівська філія Закарпатського обласного центру зайнятості, при взятті на облік відповідача з наданням статусу безробітного і призначення йому допомоги по безробіттю, мав право та був зобов`язаний перевірити зокрема, чи отримує відповідач державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, а також допомогу по догляду за особами з інвалідністю І чи II групи, оскільки ці відомості впливали на його статус безробітного та одержання допомоги по безробіттю.

При цьому, позивач мав для цього всі можливості шляхом відповідної звірки первинних документів особи з інформацією за даними ПФУ та ЄДРС, крім того за нормами ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п. 6.4 Порядку надання допомоги по безробіттю, затвердженого наказом № 307 від 20 листопада 2000 року Міністерством праці та соціальної політики України (що був чинним до 2015 року) позивач з метою отримання відповідної інформації мав право користуватися в установленому порядку відомостями Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та відомостями персоніфікованого обліку застрахованих осіб, що накопичуються в Пенсійному фонді України.

Крім того, із аналізу практики Європейського Суду з прав людини можна дійти висновку, що принцип «належного урядування» також передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб (п.70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року).

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що як вбачається із обставин справи, ОСОБА_1 офіційно не працював, був фактично безробітним, заробіток не отримував, а кошти, які він отримував, здійснюючи догляд за дитиною з інвалідністю, не є заробітком, а є надбавкою на догляд. Адже подібні виплати за догляд певних категорій осіб призначаються фізичній особі, яка здійснює догляд без провадження підприємницької діяльності непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, не в якості заробітку, а в якості допомоги на утримання зазначеної категорії осіб.

Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 683/1782/16-ц.

Зі змісту ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, з 20.05.2020р. ОСОБА_1 одержує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю, а до центру зайнятості він звернувся в травні 2020 року, а з 21.05.2020 року йому надано статус безробітної особи і розпочато виплату допомоги по безробіттю. Таким чином, вже на момент його звернення, центр зайнятості в силу положення ч.2 ст.34 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» мав перевірити зазначений факт при вирішенні питання, чи має він право на одержання матеріального забезпечення на випадок безробіття, чого центр зайнятості, як вбачається із матеріалів справи, не зробив.

Крім того, аналізуючи копії заяв про призначення виплати по безробіттю, підписаних ОСОБА_1 , суд приходить висновку, що пересічна людина не заглиблюється в зміст написаного шаблонного тексту заяви, а тому не вбачається підстав вважати, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ст. 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача виплаченої йому допомоги по безробіттю, оскільки позивачем не було доведено факту недобросовісності з його боку, а отже, відсутні підстави для висновку, що відповідач не мав права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті допомоги по безробіттю є виключно недобросовісність з боку набувача, і з огляду на принцип змагальності, саме позивач, який вимагає повернення коштів повинен довести цю обставину.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму) (постанова ВП ВС від 19.11.2019 по справі №911/3680/17; постанова ВП ВС від 26.11.2019 по справі №914/3224/16; постанова ВП ВС від 21.08.2019 по справі №911/3681/17).

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

V. Розподіл судових витрат

відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення із відповідача судового збору на користь позивача відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 1, 4, 9 Закону України «Про зайнятість населення», ст. 3 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», ст.ст. 8, 34, 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, статтями 13, 33, 130, 141, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Закарпатського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В.Курах