Справа № 297/387/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГАЛ Л. Л., за участю секретаря Адамчо К.С., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення індексації на заробітну плату, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , звернувся до суду із позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке розташоване в м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9-А, , про стягнення заборгованості заробітної плати, а саме просить стягнути з відповідача: 1) індексацію на заробітну плату у зв`язку зі зростанням споживчих цін за період з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у розмірі 26 643,97 гривень; 2) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду з 31.01.2018 року по 04.01.2023 року (до перерахування) у розмірі 333 104,58 грн.; 3) компенсацію втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати з квітня 2018 року по грудень 2022 року в сумі 5 895,57 грн.; 4) суму середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових частин належної працівнику заробітної плати; 5) суму коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у розмірі 34 653,06 грн..

Позов мотивований тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 27 листопада 2019 року розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року і на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року по справі №297/377/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про поновлення на роботі та прийняв рішення, яким постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасував, а справу №297/377/18 направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Далі, постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №297/377/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Берегівського районного суду від 17 серпня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання недійсними наказів, визнання дій незаконними, визнання факту дискримінації, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Зокрема, вказаною постановою вирішено: визнати незаконним наказ директора державного підприємства «Берегівське лісове господарство» від 30.01.2018 №6-к «Про звільнення головного економіста ДП «Берегівське ЛГ» ОСОБА_1 »; визнати в діях відповідача, безпосередньо пов`язаних із отриманням згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 , що мали місце 27.11.2017 року факт дискримінації позивача за ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав; поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності державного підприємства «Берегівське лісове господарство» з 30 січня 2018 року; стягнути з державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777 961,01 грн.; 30 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідач Державне підприємство «Берегівське лісове господарство» не погодився з судовим рішенням Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №297/377/18 і подало 30 листопада 2020 року касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №297/377/18 до Верховного Суду. Додатково відповідач звернувся до Верховного Суду з клопотанням про зупинення виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року до закінчення касаційного провадження. Клопотання відповідача Верховний Суд ухвалою від 10 лютого 2021 року у справі №297/377/18 задовольнив частково, зупинив виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до закінчення касаційного провадження.

Верховний Суд 07 грудня 2022 року розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №297/377/18 і задовольнив касаційну скаргу частково. Зокрема, вказаною постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року по справі №297/377/18 вирішено: постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання факту дискримінації скасувати та залишити в силі рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року в цій частині; постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди змінити: викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови; викласти абзац п`ятий її резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777 961,01 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів; та 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди». Поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в незміненій за результатами касаційного розгляду частині.

Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 року №874 «Про припинення Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» юридична особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованого ДП «Берегівське лісове господарство».

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків ї виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 № 159.

Виходячи із правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19 «середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат».

Заборгованість в сумі 777 961,01 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів була стягнута з відповідача-Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» державним виконавцем у виконавчому провадженні за виконавчим листом відповідно до рішення суду, зазначена сума була перерахована позивачу 03 січня 2023 року та 04 січня 2023 року без проведення нарахування та виплати індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу в зв`язку зі зростанням споживчих цін та без проведення нарахування та виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за час вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року за рішенням суду.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, «що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків», а також дійшов висновку, що «під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат».

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 положенням статті 233 КЗпП надане додаткове офіційне тлумачення, відповідно до якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати в зв`язку зі зростанням споживчих цін та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

У своєму позові щодо першої вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що згідно з ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ. Згідно визначення, наданого у ст. 1 Закону №1282, індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці», а саме, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації, згідно з чинним законодавством, а також на «Порядок проведення індексації грошових доходів населення», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. За період, з 31.01.2018 року до 04.01.2023 року, затримки відповідачем виплати заробітної плати позивачу за час вимушеного прогулу встановлений за рішенням суду у справі №297/377/18, з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року має бути нарахована, згідно розрахунку позивача долученого до позовної заяви у таблиці №1, та виплачена йому індексація на заробітну плату в зв`язку зі зростанням споживчих цін у розмірі 26 643,97 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Згідно даного порядку, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян. Таким чином, законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати. Позивач розрахунком, який долучено до позовної заяви в таблиці №3, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159, встановив суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду до місяця фактичного перерахування 04.01.2023 року, у розмірі 333 304,58 гривень.

Вимогу про компенсацію втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати з квітня 2018 року по грудень 2022 року в сумі 5 895,57 грн. ОСОБА_1 обґрунтовує п. 4 «Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, згідно якого «У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства».

Вимогу щодо суми середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових частин належної працівнику заробітної плати, позивач мотивує тим, що в день звільнення позивача з роботи відповідач не виплатив позивачу всієї суми індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу, суми компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу, а також суми компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду, яке набуло законної сили, що належать позивачу від підприємства, які повинні провадиться в день звільнення позивача, тобто відповідач порушив вимоги частини першої статті 116 КЗпП України.

У разі невиконання такого обов`язку для роботодавця наступають негативні наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Враховуючи, що позивач не проробив два місяці у філії «Берегівське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», відповідно до вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати» беручи до уваги розрахунково-платіжну відомість ОСОБА_1 за січень 2023 року, середній заробіток позивача склав: 3142,91 грн. (оклад по днях) + 471,44 грн. (доплата за вчений ступінь) + 471,44 грн. (доплата за вислугу років) = 4085,79 грн., за три дні роботи у філії. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить (4085 грн.79 коп./ 3 дні) = 1361 грн. 93 коп.. Враховуючи наведене розрахунок розміру середнього заробітку за весь час затримки, без вирахування (без утримання) встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів, за затримку розрахунку при звільненні позивача починається з дати 19 січня 2023 року (день звільнення позивача ОСОБА_1 ) та дату звернення до суду складає 20 428,95 грн..

Вимога про стягнення суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у розмірі 34 653,06 грн. мотивована тим, що при обчисленні середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року середня заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності до коефіцієнту підвищення прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць. Тобто, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з урахуванням коригування на коефіцієнти підвищення посадового окладу складає 812 597,15 гривень, а із вирахуванням середнього заробітку обрахованого в постанові Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року і затвердженого у постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №297/377/18 та виплаченого позивачу у січні 2023 року складає: 34 653,06 гривень (812 614,07 - 777 961,01). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коригування на коефіцієнти підвищення посадового окладу ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року підлягає стягненню на користь позивача в сумі 34 653,06 гривень.

Ухвалою судді Берегівського районного суду від 22.02.2023 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження (а.с. 152).

19.04.2023 року до суду поступив відзив на позовну заяву від представника відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - адвоката Белла Т.А..

Відзив обґрунтовується тим, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки до дня фактичного розрахунку на підставі судового рішення має разовий характер, а тому не підпадає під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Ураховуючи, що приписами статті 235 КЗпП України встановлено, що рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається уповноваженим органом одночасно з рішення про поновлення на роботі, тому відповідач вважає, що право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати виникло у позивача 19 жовтня 2020 року (день ухвалення судового рішення у справі № 297/377/18 про поновлення ОСОБА_1 на посаді).

Ураховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у період до 19 жовтня 2020 року є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Під доходами у Законі України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру (частина друга статті 2 Закону): пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому, компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підлягають виплати, які не мають разового характеру, що прямо встановлено частиною другою статті 2 цього Закону.

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки до дня фактичного розрахунку на підставі судового рішення має разовий характер, а тому не підпадає під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Враховуючи те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки до дня фактичного розрахунку на підставі судового рішення має разовий характер, а тому не підпадає під дію «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Таким чином, вимоги щодо стягнення індексації та компенсації за несвоєчасну виплату присудженого судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді не можуть підлягати задоволенню, оскільки за своєю суттю середній заробіток за час вимушеного прогулу є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку та не є заробітною платою, визначеною як періодичний платіж за виконану роботу, а тому компенсація, передбачена статтею 34 Закону України «Про оплату праці». Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та індексація, передбачена «Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 на суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виплати не нараховуються.

Застосування наведених норм права відповідає правовим висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 16.10.2019 у справі № 500/5724/16-ц та від 28.03.2019 у справі №569/14363/17 (а.с. 180-185).

Ще 18.04.2023 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, згідно якого позивач вважає доводи відповідача про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнутий на підставі судового рішення з відповідача має разовий характер, не заслуговують на увагу, оскільки суперечить нормам чинного законодавства. У позовній заяві йдеться про компенсацію втрати частини середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а не про компенсацію втрати частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві йдеться про індексацію середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та індексацію компенсації втрати частини середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а не про індексацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), свідчить про суперечливу судову практику, до дати прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), щодо застосування частини першої чи другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та щодо визначення правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 встановив: «Крім того, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати». «На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її витати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної тати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги». «Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної тати у зв`язку з порушенням строків її витати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців» (а.с. 167-173).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 у вступному слові позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, а також у відповіді на відзив.

Представник відповідача Никитюк Н.О. у вступному слові заперечила щодо позовних вимог ОСОБА_1 з підстав наведених у відзиві на позов.

Заслухавши вступні слова учасників процесу та вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини у справі.

Так, із позову ОСОБА_1 та доданих до нього копій документів встановлено наступне.

30.01.2018 року наказом №6-к по ДП «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 30.01.2018 року на підставі ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

28.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Берегівське лісове господарство» про визнання недійсним наказів, визнання дій незаконними, визнання факту дискримінації, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

19.10.2020 року постановою Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 поновлено на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності ДП «Берегівське лісове господарство» з 30.01.2018 року, стягнуто з ДП «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 30.01.2018 року по 19.10.2020 року в розмірі 777 961,01 грн. та 30 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 25-51).

10.02.2021 року Верховний Суд ухвалою зупинив виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до закінчення касаційного провадження.

07.12.2022 року постановою Верховного Суду постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання факту дискримінації скасовано та залишено в силі рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року в цій частині.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди змінено.

Викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Викладено абзац п`ятий її резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777 961,01 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів; та 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди».

Поновлено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в незміненій за результатами касаційного розгляду частині (а.с. 56-68).

Встановлено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованого ДП «Берегівське лісове господарство» (а.с. 70-72, 74-78).

Як зазначає позивач ОСОБА_1 відповідач 03.01.2023 року та 04.01.2023 року перерахував 777 961,01 грн. та 20 000 грн. (а.с. 80,85,86).

Згідно ч. 5 ст. 95 КЗпП України із змінами та доповненнями, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» спори, що виникають з питань індексації грошових доходів населення, вирішуються у судовому порядку.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначається «Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Так, слід зазначити, що дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зупинено з 01.01.2023 року, згідно із Законом України №2710-ІХ від 03.11.2022 року.

При цьому, суд констатує, що Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін. Підставою для проведення індексації є перевищення індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого цим Законом у розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" дію Закону на 2023 рік зупинено.

Тобто у 2023 році не проводиться нарахування сум індексації, які визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 N 1078 (зі змінами), роз`яснення норм якого надає Мінсоцполітики.

В той же час, станом на грудень 2022 року різні категорії працівників отримували певні суми індексації, зокрема, заробітної плати та грошового забезпечення, які склалися внаслідок рівня інфляції за 2022 рік та попередні роки.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що протягом 2023 року за працівником зберігається сума індексації заробітної плати та грошового забезпечення, яка виникла за період до січня 2023 року (до зупинення дії Закону).

Таким чином, суд приходить до висновку, що в порушення норм закону, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію на заробітну плату у зв`язку із зростанням споживчих цін за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року, а також на дату її отримання 04.01.2023 року, що згідно розрахунку індексації заробітної плати становить 26 643,97 грн..

У зв`язку з наведеним, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення індексації на заробітну плату в розмірі 26 643,97 гривень є доведеною та підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд констатує наступне.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «;Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУвід21.02.2001р. №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку на підставі судового рішення має разовий характер, тому не підпадає під дію цього Закону.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи справу № 6-109цс12, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що у трудових правовідносинах такі поняття як зобов`язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов`язання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України.

З огляду на наведений правовий висновок, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку, тому така виплата не може входити до структури заробітної плати.

Посилання заявника на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013є безпідставним, оскільки в цьому рішенні йдеться про компенсацію втрати частини заробітної плати, а не про компенсацію втрати частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем виплати не підлягають компенсації у порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні компенсації заробітної плати та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги щодо стягнення компенсації присуджених судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку за попередні періоди не підлягають задоволенню. Оскільки за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку та не є заробітною платою, визначеною як періодичний платіж і законодавством про працю строки його виплати не визначені, тому компенсація, передбачена статтею 34 Закону України «Про оплату праці» на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не нараховується. Також правильно зазначив, що чинним законодавством не передбачено нарахування компенсації на присуджений судом розмір компенсації втрати частини заробітку за попередні періоди.

Крім того, Верховний Суд у Постанові від 18.03.2020 року №711/4010/13-ц; №14-429цс19 виклав свою правову позицію щодо несвоєчасного виплаченого середнього заробітку.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).

Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивачки, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 і 3.9 Інструкції).

Отже, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. А тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні.

Таким чином, з огляду на вищенаведене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача: компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду з 31.01.2018 року по 04.01.2023 року (до перерахування) у розмірі 333 104,58 грн.; компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати з квітня 2018 року по грудень 2022 року в сумі 5 895,57 грн.; суми середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових частин належної працівнику заробітної плати; суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у розмірі 34 653,06 грн., задоволенню не підлягають, як безпідставні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ч. 5 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 1, 2, 3 ,4, 16 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.01.2003 року №1078 із відповідними змінами,

рішив:

Позов ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке розташоване в м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9-А, , про стягнення індексації на заробітну плату, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в користь ОСОБА_1 індексацію на заробітну плату в розмірі 26 643 (двадцять шість тисяч шістсот сорок три) гривні 97 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду; компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати; суми середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових частин належної працівнику заробітної плати; суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Берегівський районний суд до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти и днів з дня його проголошення.

Суддя Лайош ГАЛ