Справа № 697/166/23
Провадження № 2/697/188/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Васянович Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Каневі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , відповідач) про визнання права власності на спадщину за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Позивач є рідним братом померлого. Після смерті брата відкрилась спадщина, а саме: 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.2004 № 1-1703.

ОСОБА_2 , як рідний племінник померлого, своїм правом не скористався на володіння спадковим майном і не зареєстрував своє право на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, він одержав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 і зареєстрував вказане майно.

З моменту вступу в право власності за законом і до цього часу він володіє безперервно, відкрито, добросовісно всім домоволодінням АДРЕСА_1 , а також користується відкрито, безперервно, добросовісно земельною ділянкою під домоволодінням, який надала для ведення особистого селянського господарства Хмільнянська сільська рада. Будинок весь час від підтримував в належному стані, ремонтував дах на який падали дерева, які ростуть над будинком, підкріпляв стіни від руйнування.

На даний час позивач володіє майном, але не може скористатись своїм повним правом розпорядитись ним згідно ст. 41 Конституції України. За весь період з 2004 року та протягом 18 років зі сторони відповідача ніяких претензій до позивача не було і ніяких спорів відносно володіння всього спадкового майна між сторонами не було.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на все домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 46,9 м.кв., житловою 26,9 м.кв.; а-веранда, сарай-в, колодязь питний № 1.

Зазначена цивільна справа знаходилась в провадженні судді Льон О.М.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.01.2023 (суддя Льон О.М.) позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.21-22).

Вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем виконано про що на адресу суду надіслано відповідного листа (а.с.28).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 10.02.2023 (суддя Льон О.М.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.30).

Відповідно до п.2.3 підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, розпорядження Канівського міськрайонного суду Черкаської області №55 від 11.04.2023, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_4 у відставку, та з метою недопущення порушення строку розгляду справи, 11.04.2023 було проведено повторний автоматичний розподіл справи (а.с.49).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано для подальшого розгляду судді Скирді Б.К. (а.с.50).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.04.2023 (суддя Скирда Б.К.) справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.51).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному порядку у відкритому судовому засіданні (а.с.62).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання про проведення всіх судових засідань без його участі (а.с.25, 54, 59).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Константінова Т.М. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представником відповідача до суду подано клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача. Щодо задоволення позовних вимог сторона відповідача не заперечує (а.с.42).

Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 жовтня 2001 року між ОСОБА_5 (надалі Продавець) та ОСОБА_3 (надалі Покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку (зареєстрований в реєстрі за № 1-1703), згідно якого Продавець продав, а Покупець купив належний Продавцеві на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Канівською держнотконторою 17.09.2001 за реєстром №-1-1564 та зареєстрованого Канівським відділенням інвентарбюро 17.09.2001 за реєстром №-8373 і згідно довідки №-748 від 20.09.2001, виданої Хмілянським сільвиконкомом, жилий будинок АДРЕСА_1 ; жилий будинок дерев`яний, обмазаний глиною, критий залізом, житлова площа 26,9 кв.м., біля будинку надвірні споруди: криниця, сарай, розташований на земельній ділянці Хмілянського сільвиконкому (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , про що зроблено запис № 03, виконавчим комітетом Хмільнянської сільської ради Канівського району Черкаської області від 10 січня 2004 року (а.с.2).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.11.2004 зареєстрованого в реєстрі № 1-2687, спадкоємцем майна гр. ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 є його брат гр. ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видається свідоцтво складається із права власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 жовтня 2001 року Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром №-1-1703 та зареєстрованого в Канівському виробничому відділі Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації згідно витягу №-5200074 від 26 жовтня 2004 року (а.с.4).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що він добросовісно, відкрито, безперервно володіє майном, але не може скористатись своїм повним правом розпорядитись ним згідно ст. 41 Конституції України. За весь період з 2004 року та протягом 18 років зі сторони відповідача ОСОБА_2 ніяких претензій до нього не було і ніяких спорів відносно володіння всього спадкового майна між ними також не було, а тому на підставі ст. 344 ЦК України, має право на набуття вказаного майна у власність за набувальною давністю.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Згідно з положеннями ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні положення порядку набуття права власності врегульовано Главою 24 Книги ІІІ Цивільного кодексу України.

Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова № 5), можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

У пункті 9 Постанови № 5 роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісне володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України): не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Також, у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 756/4741/17 (провадження №61-5969св19) зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом з цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з моменту вступу в право власності за законом і до цього часу він володіє безперервно, відкрито, добросовісно всім домоволодінням АДРЕСА_1 , а також користується відкрито, безперервно, добросовісно земельною ділянкою під домоволодінням, який надала для ведення особистого селянського господарства Хмільнянська сільська рада. Будинок весь час від підтримував в належному стані, ремонтував дах на який падали дерева, які ростуть над будинком, підкріпляв стіни від руйнування. На даний час позивач володіє майном, але не може скористатись своїм повним правом розпорядитись ним згідно ст. 41 Конституції України. За весь період з 2004 року та протягом 18 років зі сторони відповідача ніяких претензій до позивача не було і ніяких спорів відносно володіння всього спадкового майна між сторонами не було.

Однак, сам по собі факт користування позивачем всім домоволодінням АДРЕСА_1 , не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, враховуючи, що він був завжди обізнаний про те, хто є іншим співвласником вказаного житлового будинку, отже знав кому належить інша частина відповідного житлового будинку, а відкритість та безперервність користування всім домоволодінням не є безумовною підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником майна.

Не заслуговують на увагу доводи позивача в своєму позові на відкритість і безперервність користування всім домоволодінням, оскільки відкритість та безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Зазначення представником відповідача у поданій до суду заяві про відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог судом не приймаються до уваги, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, а тому з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи не може бути єдиною підставою для задоволення позову.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Головуючий Б . К . Скирда