Дата документу 11.07.2023 Справа № 335/4497/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4497/23 Головуючий у 1 інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/1464/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, а саме наявності у неї громадянства СРСР (Союзу Радянських Соціалістичних Республік як соціалістичної держави),

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту, в якій просила встановити юридичний факт щодо наявності в неї громадянства СРСР (Союзу Радянських Соціалістичних Республік як соціалістичної держави).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом неправильно зазначено її вимоги, судом не було роз`яснено до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, посилання суду на принцип єдиного громадянства є незрозумілим, судом не було досліджено та не було надано оцінку нормативно-правовим актам в її заяві, вона зверталась до суду щодо встановлення факту наявності в неї громадянства СРСР, а не визнання її громадянином СРСР, судом не зазначено нормативно-правовий акт, на підставі якого справа не підлягає судовому розгляду, в матеріалах справи відсутня відповідь № 92684 від 30 травня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, судом було порушено її право на доступ до правосуддя, просила скасувати ухвалу суду та зобов`язати Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя відкрити провадження у справі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту, в якій просила встановити юридичний факт щодо наявності в неї громадянства СРСР (Союзу Радянських Соціалістичних Республік як соціалістичної держави).

Відповідно до свідоцтва про народження від 04 червня 1976 року, виданого Заводським РВ РАГС, ОСОБА_2 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя, УРСР (а.с. 23, 23).

Згідно з відповіддю Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України у переглянутись документах Верховної Ради УРСР/України за 1991 рік та Адміністрації Президента України за 1991-2005 роки указів Президії Верховної Ради УРСР/України та указів Президента України про вихід з громадянства, втрату громадянства, позбавлення громадянства УРСР/СРСР, надання громадянства України ОСОБА_1 не виявлено (а.с. 25).

Відповідно до листа Державної міграційної служби України № П-4216-23/6.4/1989-23 від 15 травня 2023 року було розглянуто звернення ОСОБА_1 від 06 травня 2023 року, яке надійшло з Апарату Верховної Ради України, щодо надання роз`яснень деяких положень законодавства України про громадянство.

Громадянство - правовий зв`язок між фізичною особою і державою. 24 серпня 1991 року Актом проголошення незалежності України було проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. 26 грудня 1991 року сесія Ради Республік Верховної Ради СРСР прийняла декларацію № 142-Н про припинення існування СРСР. На підставі зазначеного СРСР, а відповідно і правовий зв`язок визначений як громадянство СРСР, припинили своє існування.

08 жовтня 1991 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про громадянство України» (на сьогодні втратив чинність). Пункт 1 статті 2 зазначеного закону визначав, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Аналогічне положення містить і чинний на сьогодні Закон України «Про громадянство України» прийнятий 18 січня 2001 року.

Для зазначеної категорії осіб не передбачено подання заяв про вихід з громадянства СРСР та заяв про набуття громадянства України (а.с.37).

Також, відповіддю Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області № 2301.2.4-2944/23.1-23 від 17 травня 2023 року надано наступні роз`яснення: «За обліками УДМС у Запорізькій області Ви були документовані тимчасовим посвідченням 28/22-1404, яке було видано 13.07.1993 р., у зв`язку із досягненням 16 років. Даний документ видавався громадянам України, у зв`язку із відсутністю бланків паспортів зразка 1994 року. Початок документування паспортами громадянина України зразка 1994 у Запорізькій області було розпочато у травні 1995 року. Зазначене посвідчення в 1996 році Ви обміняли на паспорт громадянина України. Враховуючи зазначене, Ви є громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Визнання громадян України громадянами СРСР ні законами України, ні повноваженнями ДМС не передбачено. Паспорт громадянина СССР - документ, що засвідчував особу громадянина СРСР всередині Союзу. Зважаючи на той факт, що ОСОБА_4 республік припинив своє існування, припинились і відносини «людина - держава». Тобто, відносини без участі реально існуючої держави неможливі. Тому і видача документів, що засвідчують особу неіснуючої держави є неможливою.» (а.с.38-39).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Велика палата Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18 зазначила, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

За приписами положень статті 3 Закону України громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

З відповіді № 92684 від 30 травня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_1 01 липня 2014 року отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.41).

В судовому засіданні Запорізького апеляційного суду було оглянуто паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України та Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - Положення).

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України (п. 1 Положення).

Згідно з пунктом 2 Положення паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.

Відповідно до пункту 8 Положення термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20 листопада 2012 року № 5492 визначені правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.

Відповідно до підпункту "а" пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на, крім іншого, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, до яких відноситься паспорт громадянина України.

Згідно з положеннями статті 14 вказаного Закону документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

Відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

За приписами частини першої статті 21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

У пункті «а» статті 2 Європейської конвенції про громадянство, підписаної у Страсбурзі 14 травня 1997 року (ратифікована Україною 21 грудня 2006 pоку), громадянство визначається як «правовий зв`язок між особою та державою без зазначення етнічного походження особи», що є відображенням сутності громадянства та його правової природи у контексті рішення Міжнародного суду справедлививості ООН у справі Nottebohm (Ліхтенштайн проти Гватемали) від 1955 року, де у пункті 23 йдеться про громадянство як про «реальний та ефективний правовий зв`язок між державою та особою, який існує як на підставі інтересів та почуттів так і взаємних прав та обов`язків».

Інститут громадянства передбачає наявність реальних відносин «людина - держава», тобто, такі відносини без участі реально існуючої держави неможливі.

Згідно з Декларацією в зв`язку зі створенням Співдружності Незалежних Держав Ради Республік Верховної Ради СРСР від 26 грудня 1991 року № 142-Н, опираючись на волю, виражену вищими державними органами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Казахстан, Республіки Киргизстан, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан та України про створення Співдружності Незалежних Держав, Рада Республік Верховної Ради СРСР констатувала, що зі створенням Співдружності Незалежних Держав Союз РСР як держава і суб`єкт міжнародного права припиняє своє існування.

Таким чином, є неможливим встановити факт наявності в особи громадянства наразі неіснуючої держави.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й у судовому порядку взагалі у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку факту, про який просила ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неправильно зазначено її вимоги, фактично стосуються лише правил пунктуації української мови, що не спростовує висновків суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутня відповідь № 92684 від 30 травня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, спростовується матеріалами справи, а саме, аркушем справи 41, на якому міститься вказана відповідь, яка була витребувана судом першої інстанції з метою перевірки дотримання заявником правил підсудності розгляду заяви про встановлення факту (за місцем проживання).

Посилання ОСОБА_1 на відсутність в неї ID-паспорта не заслуговують на увагу, оскільки згідно з вказаною відповіддю відмітка «ID» означає паспорт громадянина України, в той час як відмітка «Р» означає паспорт для виїзду закордон.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 по суті її заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, зводяться до помилкового тлумачення сутності громадянства та норм чинного законодавства і законодавства колишнього СРСР , в а також хибного висновку про можливість встановлення такої обставини як юридичного факту в судовому порядку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 липня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова