Справа № 450/2359/19 Провадження № 2/450/660/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2023 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про (предмет позову) з урахуванням збільшених позовних вимог:

стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , паспорт: НОМЕР_1 , виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 31 травня 1996 року, ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт: НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ УМВ України у Львівській області 15 квітня 1997року, ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) заборгованість у розмірі 125 634,85 євро, з яких:

1) основний борг за договором позики - 75 000 євро;

2) проценти за договором позики у період з 01.04.2018-19.06.2019 в сумі - 16 133, 26 євро;

3) 3% річних в період з 02.03.2019-19.06.2019 включно - 678, 08 євро, що станом на 19.06.2019 року згідно курсу НБ України еквівалентно 2 710 338, 05 грн.;

4) проценти за договором позики у період з 20.06.2019-10.12.2019 в сумі - 5 913,72 євро, що станом на 10.12.2019 року згідно курсу НБ України еквівалентно 155 146,44 грн.);

5) 3 % річних в період з 20.06.2019-10.12.2019 року включно - 1072,60 євро, що станом на 10.12.2019 року згідно курсу НБ України еквівалентно 28 139,66 грн.);

6) проценти за договором позики у період з 11.12.2019-22.09.2020 на загальну суму 5 297,74 євро, що станом на 22.09.2020 року згідно курсу НБ України еквівалентно 175 882,85 грн.);

7) 3 % річних в період з 11.12.2019-22.09.2020 року включно - 1764,7 євро, що станом на 22.09.2020 року згідно курсу НБ України еквівалентно 58 587,33 грн.);

8) проценти за договором позики у період з 23.09.2020-14.09.2022 на загальну суму 15 325,75 євро (що станом на 14.09.2022 згідно курсу НБ України еквівалентно 570 271,15 грн.)

9) 3 % річних в період з 23.09.2020-14.09.2022 року включно - 4449 євро, що станом на 14.09.2022 року згідно курсу НБ України еквівалентно 165 573,53 грн.).

суд постановив

підстава позову (позиція позивача):

позивач зазначає, що в березні 2018 вона позичила ОСОБА_3 кошти в сумі 75 000 євро (сімдесят п`ять тисяч євро). Факт одержання позики було підтверджено розпискою від березня 2018 року власноручно написаної позичальником. Даною розпискою передбачено строк повернення отриманих коштів до 01 березня 2019 року. Однак взяті на себе зобов`язання ОСОБА_3 не виконала, отримані кошти у визначений розпискою термін не повернула. Розписка про отримання позики передана позичальником позикодавцю на зберігання та підлягає поверненню позичальнику виключно при умові повного виконання його зобов`язань. Сума основного боргу становить 75 000 євро (сімдесят п`ять тисяч євро). У статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не становлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додатково підлягають стягненню: проценти за договором позики за період 23.09.2020-14.09.2022 на загальну суму 5 325,75 євро (що згідно курсу НБ України станом на 14.09.2022 становить 570 271,15 грн.), що підтверджується наступним розрахунком: розмір процентів за 1 місяць = сума основного боргу х ставка НБУ /100 (%) /365 або 366 (кількість днів в році) х кількість днів прострочення.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). А також, в силу положень ч.2 ст. 625 ЦК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додатково підлягають стягненню 3 % річних в період із 23.09.2020 року по 14.09.2022 року що становить 4449 євро, що згідно курсу НБ України станом на 14.09.2022 року становить 165573, 53 грн.

Відтак, позивач змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права, оскільки на день звернення до суду відповідачем сума боргу не повернута.

Позиція відповідача: згідно відзиву на позовну заяву вбачається, що із змісту розписки долученої до матеріалів справи не слідує дата отримання відповідачкою коштів, тобто точна дата передачі позивачкою коштів є невідома. В матеріалах справи відсутні такі документи як накладні, згідно яких відповідачка начебто мала повертати кошти, тому є невідомий відлік початку застосування та нарахування 3% річних і процентів за договором позики як і сума від якої мали здійснюватись такі нарахування. На час розгляду справи товар не переданий відповідачу і не проданий. У судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення аналогічні у відзиві долученому до матеріалів справи.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

12.07.2019 року ухвала суду про відкриття провадження у справі; 26.12.2019 року заява позивача про збільшення позовних вимог; 29.01.2020 року заява адвоката Цимбали про видачу справи для ознайомлення; 19.02.2020 року відзив ОСОБА_5 на позовну заяву, заява про призначення експертизи; 10.03.2020 року заява ОСОБА_5 про зупинення провадження у справі; 12.03.2020 року відповідь на відзив; 26.03.2020 року заперечення на позовну заяву; 24.04.2020 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 29.04.2020 року заява ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи; 02.06.2020 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 24.09.2020 року заява представника позивача про збільшення позовних вимог; 25.09.2020 року заява адвоката Кулеби В.М. про видачу справи для ознайомлення; 28.09.2020 року заява представника позивача про збільшення позовних вимог; 16.10.2020 року відзив ОСОБА_5 на позовну заяву; 04.12.2020 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 07.12.2020 року заперечення адвоката Кулеби В.М. про призначення експертизи; 26.01.2021 року заява відповідача про відкладення розгляду справи; 02.03.2021 року заява ОСОБА_2 про видачу справи для ознайомлення; 11.05.2021 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 17.06.2021 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 04.08.2021 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 29.11.2021 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 10.01.2022 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 09.02.2022 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 23.02.2022 року заява адвоката Кулеби В.М. про видачу справи для ознайомлення; 01.03.2022 року пояснення по справі ОСОБА_2 ; 17.03.2022 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 13.04.2022 року заява відповідача про відкладення розгляду справи; 21.06.2022 року заява ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи; 19.09.2022 року заява ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог; 19.09.2022 року заява адвоката Буй Б.В. про видачу справи для ознайомлення; 27.09.2022 року заява адвоката Кулеби В.М. про долучення квитанції про сплату судового збору; 26.10.2022 року заява адвоката Буй Б.В. про відкладення розгляду справи; 11.11.2022 року відзив ОСОБА_4 на заяву про збільшення позовних вимог; 15.12.2022 року відзив ОСОБА_2 на позовну заяву; 07.02.2023 року заява ОСОБА_4 про виклик свідків та долучення доказів; 10.03.2023 року заперечення по справі ОСОБА_2 ; 12.04.2023 року пояснення по справі ОСОБА_2 ; 30.05.2023 року заява адвоката Буй Б.В. про відкладення розгляду справи.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Судом встановлено, що в березні 2018 року ОСОБА_3 була написана розписка, відповідно до змісту якої: ОСОБА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_1 виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 31.05.1996 року яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 підтверджує, що в березні 2018 року взяла суму на купівлю товару у сумі сімдесят п`ять тисяч євро (сімдесят п`ять тисяч євро) в ОСОБА_6 ідентифікаційний код НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 . Гроші згідно накладних зобов`язуюсь повернути частинами щомісячно. Максимальний термін 01.03.2019 року.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від давання показання пояснила, що знає ОСОБА_3 з 2004 року, з того часу як відповідач почала вести бізнес на АДРЕСА_5 , допомагала працювати їй ( ОСОБА_3 ). Там познайомилися з пані ОСОБА_1 були клієнтами магазину, купували одяг і т.д. В 2018 році свідок дізналася від ОСОБА_3 , що позивач неодноразово озвучувала намір вести спільну діяльність з відповідачем, відтак відповідач разом з позивачем та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 хочуть вести спільний бізнес, розвиватися, купити великий магазин і потім вони (позивач разом з відповідачем) відкрили новий магазин. Всі розмови стосовно ведення спільного бізнесу проходили в АДРЕСА_6 , свідок при цьому була присутня. Була домовленість, що четверо людей (відповідач, позивач, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ) скидаються рівними частинами грошей і відкривають магазин. Відповідач мала доставляти товар, а позивач і ОСОБА_11 шукали приміщення.

Позивач пропонувала свідку працювати в магазині продавцем, але свідок відмовилася. Свідок бачила товар, який був привезений на вул. Нижанківського, а саме одяг і взуття. Пізніше був відкритий новий магазин на АДРЕСА_7 . Магазин працював майже рік. Товар не підійшов і магазин закрився.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Суд враховує, що відповідач ОСОБА_3 заперечувала отримання саме у борг будь-яких коштів від позивача ОСОБА_1 та в судовому засіданні відповідач пояснила, що була домовленість, що четверо людей (відповідач, позивач, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ) скидаються рівними частинами грошей, закупляють товар і відкривають магазин. Товар не підійшов і почалися суперечки. Відтак відповідач взяла на себе відповідальність продати товар, допомогти у реалізації спільного товару. Розписка була написано відповідачем під диктовку позивача.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про тримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).

Дослідивши розписку, суд виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, приходить висновку, що між сторонами договір позики не укладався.

Із змісту розписки долученої до матеріалів справи не слідує дата отримання відповідачкою коштів, тобто точна дата передачі позивачкою коштів є невідома. В матеріалах справи відсутні такі документи як накладні, згідно яких відповідачка начебто мала повертати кошти, тому є невідомий відлік початку застосування та нарахування 3% річних і процентів за договором позики як і сума від якої мали здійснюватись такі нарахування.

У відповіді на відзив позивач лише вказав, що датою начебто передачі коштів Відповідачці є березень 2018 року, що відповідає даті фактичної передачі коштів, так при цьому і не вказавши конкретну дату передачі коштів, що в свою чергу є підтвердженням відсутності відомостей про дату укладення договору позики та дату передачі коштів, а розписка сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог без доведення фактичних обставин існування боргових зобов`язань.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Згідно розписки від березня 2018 року ОСОБА_3 взяла суму на купівлю товару у сумі сімдесят п`ять тисяч євро (сімдесят п`ять тисяч євро) в ОСОБА_6 . Гроші згідно накладних зобов`язуюсь повернути частинами щомісячно. Максимальний термін 01.03.2019 року.

З огляду на викладене, за результатом аналізу змісту розписки, пояснень сторін щодо обставин та умов її складання, показань свідка, судом встановлено, що розписка не містить всі обов`язкові реквізити боргового документу, а характер розписки не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Як вбачається з розписки, «Гроші згідно накладних зобов язуюсь повернути частинами щомісячно. Максимальний термін 1.03.2019 р.». Тобто, у розписці йдеться про те, що відповідач поверне позивачу грошові кошти у сумі 75 000 євро згідно накладних, а не про зобов`язання повернути отриману у позику суму коштів, позики коштів не було.

Зокрема, з тексту розписки не вбачається момент передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, оскільки вказано «Гроші згідно накладних зобов`язуюсь повернути частинами щомісячно». На час розгляду справи товар не переданий відповідачу і не проданий. Таким чином, існувала домовленість щодо отримання позивачем коштів отриманих від продажу товару, а тому вказані дії щодо написання розписки не можуть свідчити про справжню природу існування позики, передбаченого статті 1049 ЦК України.

Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

В судовому засіданні позивач зазначила, що з відповідачкою нічого спільного не мала, ніякого бізнесу, вона була лише клієнтом її (відповідача) магазину і гроші позичала для того, щоб потім купувати товар по собівартості. Пояснити, що таке за накладні відповідач не може.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_7 , вона (свідок) зазначала, що знайома з позивачем, їй відомо було що, відповідач разом з позивачем торгували разом, купували одяг і т.д. Відповідач мала доставляти товар, а позивач і ОСОБА_11 шукали приміщення. Пізніше був відкритий новий магазин на АДРЕСА_7 працював майже рік. Товар не підійшов і магазин закрився.

Відтак пояснення позивача стосовно того, що вона з відповідачем ніякого спільного бізнесу не мала суперечать показам свідка ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд вважає встановленим, що позивачем грошові кошти згідно розписки від березня 2018 року відповідачці не передавалися, в матеріалах справи відсутні будь - які інші розписки чи документи, які свідчать саме про фактичну передачу коштів відповідачці, а згідно написаної розписки в березні 2018 р. між сторонами склалися правовідносини, не пов`язані із реальною передачею грошових коштів у позику.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що позивачем не доведено факт надання грошових коштів у позику відповідачці в сумі 75 000 тисяч євро, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення із відповідачки на її користь процентів та 3% річних від прострочення суми заборгованості.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо боргу в сумі 75 000 тисяч євро, процентів та 3% річних, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ч. 2 ст. 247, ст. 259, 263 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про (предмет позову) з урахуванням збільшених позовних вимог:

стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , паспорт: НОМЕР_1 , виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 31 травня 1996 року, ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт: НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ УМВ України у Львівській області 15 квітня 1997року, ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) заборгованість у розмірі 125 634,85 євро, з яких:

1) основний борг за договором позики - 75 000 євро;

2) проценти за договором позики у період з 01.04.2018-19.06.2019 в сумі - 16 133, 26 євро;

3) 3% річних в період з 02.03.2019-19.06.2019 включно - 678, 08 євро, що станом на 19.06.2019 року згідно курсу НБ України еквівалентно 2 710 338, 05 грн.;

4) проценти за договором позики у період з 20.06.2019-10.12.2019 в сумі - 5 913,72 євро, що станом на 10.12.2019 року згідно курсу НБ України еквівалентно 155 146,44 грн.);

5) 3 % річних в період з 20.06.2019-10.12.2019 року включно - 1072,60 євро, що станом на 10.12.2019 року згідно курсу НБ України еквівалентно 28 139,66 грн.);

6) проценти за договором позики у період з 11.12.2019-22.09.2020 на загальну суму 5 297,74 євро, що станом на 22.09.2020 року згідно курсу НБ України еквівалентно 175 882,85 грн.);

7) 3 % річних в період з 11.12.2019-22.09.2020 року включно - 1764,7 євро, що станом на 22.09.2020 року згідно курсу НБ України еквівалентно 58 587,33 грн.);

8) проценти за договором позики у період з 23.09.2020-14.09.2022 на загальну суму 15 325,75 євро (що станом на 14.09.2022 згідно курсу НБ України еквівалентно 570 271,15 грн.)

9) 3 % річних в період з 23.09.2020-14.09.2022 року включно - 4449 євро, що станом на 14.09.2022 року згідно курсу НБ України еквівалентно 165 573,53 грн.)., - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду 06.07.2023 року.

Учасники справи: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

СуддяЄ. О. Данилів