Справа № 307/3096/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марич Іван Юрійович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2022 року у складі судді Чопик В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільною сумісною власністю,-

встановив :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільною сумісною власністю.

Позов мотивовано тим, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений 01 березня 1994 року та зареєстрований у виконкомі Тернівської сільської ради за актовим записом № 29. У шлюбі у них народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми. 16 травня 2011 року даний шлюб було розірвано Тячівським районним судом. За період шлюбу, тобто з березня 1997 року по травень 2011 року, сторонами по справі було побудовано житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , загальною площею 174,4 кв.м. Рішенням Тячівського районного суду від 27.08.2019 року у справі №307/3489/18, залишеним без змін Закарпатським апеляційним судом, зазначене домоволодіння: житловий будинок та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці к.н. :02:001:0127 за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності та визнано за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд. Касаційний суд у цій справі своєю постановою скасував рішення судів у цій справі та посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову про поділ майна через пропуск строків позовної давності, оскільки спір виник в 2013 році, а для поділу майна встановлено строк в 3 роки. Разом з тим Касаційний суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановили той факт, що зазначене домоволодіння є спільним сумісним, набутим у шлюбі сторонами і по суті визначив, що позивачка втратила право на поділ цього майна в натурі, що однак не позбавляє її права спільної сумісної власності на це нерухоме майно. Тому, вважає, що єдиним ефективним способом захисту її прав на частку в цьому майні є визначення порядку користування цим нерухомим майном.

За вказаних обставин позивач просив встановити порядок користування спільним сумісним майном, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином:

- виділити у користування позивачці: дві ізольовані кімнати площею 22,9 кв.м. та 27,5 кв.м., (на платі технічного пспорту як приміщення «10 та «11») розміщені на II поверсі будинку, загальною площею 50,4 кв.м. , а також сарай літери Г;

- виділити у користування відповідачу : ізольовані кімнати холу площею 24,6 кв.м., кухні площею 19,8 кв.м., столової 24,7 кв.м. на І поверсі (на плані технічного паспорту приміщення «з»,«6», «7»), кімнати площею 13,6 кв.м. на II поверсі (на плані технічного паспорту приміщення «9»), загальною площею 69,1 кв.м., а також гараж літери Г ;

- у спільному користуванні співвласників залишити кімнати коридору (3,9 кв.м.) гардеробної (4,7 кв.м), холу ( 24,7 кв.м), ванної кімнати (4,8 кв.м), комори (6,3 кв.м.), розташовані на І поверсі будинку ( на плані технічного паспорту приміщення «і»,«2», «4», «5»), сходинкову клітину з першого на другий поверх та приміщення холу площею 21,6 кв.м., розміщене на II поверсі будинку (приміщення «8» на плані техпаспорту будинку), а також земельну ділянку к.н. :02:001:0127, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування спільного житлового будинку, в т.ч. двір домоволодіння, вбиральню літери В, ворота; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2022 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марич І.Ю., подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявленого позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано обставини, які наведені в обґрунтування заявлених вимог, не дано їм належної оцінки та безпідставно відмовлено у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 1994 року по 16 травня 2011 року, який розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області

Рішенням Тячівського районного суду від 27.08.2019 року у справі №307/3489/18, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 травня 2022 року, житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0127, за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2022 року №307/3489/18 рішення Тячівського районного суду від 27.08.2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 травня 2022 року скасовано у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним та визнання права на ідеальну частку нерухомого майна відмовлено з підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що право позивачки ОСОБА_1 на житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0127, за адресою: АДРЕСА_1 , щодо визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд не підлягає захисту в зв`язку з пропуском строку позовної давності, та встановлено відсутність у неї права власності на дане майно.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.2 ст. 355 ЦК України ).

Згідно із ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом ( ч.1, ч.2 ст. 369 ЦК України).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що правом на визначення порядку володіння та користування майном, що є у спільній сумісній власності чи у спільній частковій власності, наділений саме співвласник майна.

Суд першої інстанції, з врахуванням вищенаведених обставин та вимог закону правильно встановив, що позивачка не довела, що вона є співвласником житлового будинку та господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0127, за адресою: АДРЕСА_1 , і має право ставити питання про визначення порядку користування даним майном шляхом виділення їй у користування конкретних приміщень у вказаному будинку, а тому обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Таким чином, рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, грунтуютьсмя на неправльному тлумаченні норм матеріального та процессуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марич Іван Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: