Номер провадження: 22-ц/813/1020/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Сегеди С.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: адвоката позивача Гандзій К.С. та третіх осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Панченко О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2017 року ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання права власності, в якому просила суд визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 300,7 кв.м, житловою площею 68,2 кв.м; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 300,7 кв.м, житловою площею 68,2 кв.м.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 15.04.2000 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , в період якого народилися діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Під час шлюбу за її власні кошти був побудований будинок АДРЕСА_1 , який мав бути оформлений на дітей. Вказані грошові кошти були отримані позивачем від її батьків та інших фізичних осіб. При цьому, письмовий договір про надання позики не укладався. На грошові кошти, отримані позивачем, було придбано будівельні матеріали, а також здійснювалася оплата будівельних робіт. У 2012 році будівництво було завершено, будинок - прийнято в експлуатацію. Оформленням документів на будинок займався чоловік позивача ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, що залишилася від нього, була розподілена між позивачем, дітьми та матір`ю померлого - ОСОБА_7 .. Спадщина щодо будинку не розділялась, так як позивач була впевнена, що право власності на будинок зареєстровано за спільними із померлим дітьми, а отже до складу спадщини від чоловіка будинок не входив.

ІНФОРМАЦІЯ_4 мати ОСОБА_6 ОСОБА_7 померла. У вересні 2016 року позивач зустрілась із дочкою померлої ОСОБА_7 відповідачем ОСОБА_5 , від якої дізналась, що насправді право власності на будинок зареєстровано не за спільними дітьми подружжя, а за матір`ю чоловіка ОСОБА_6 , яка залишила заповіт на будинок своїй дочці відповідачу у справі.

Одночасно позивачем зазначено, що іншого житла, окрім вказаного будинку її неповнолітні діти не мають, а тому на підставі вище викладеного вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Дівіна А.А., у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підкреслюючи його безпідставність. А також вказувала на зловживання позивачем процесуальними правами.

Представник третьої особи у засідання не прибув, при вирішенні справи покладався на розсуд суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Панченко О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року залучено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, що не з`явились у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_4 у своїй позовній заяві не зазначила правового обґрунтування порушення відповідачем прав та інтересів її дітей, що в свою чергу призводить до порушення засад диспозитивності та змагальності цивільного судочинства. Крім того, позивач не надала до суду доказів належного її дітям права власності на спірний будинок, а також доказів порушення такого права власності з боку відповідача.

Так, судом першої інстанції в основу свого рішення було взято рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року по справі №520/13312/16-ц за позовом ОСОБА_4 про визнання нікчемним заповіту щодо передання у спадщину житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 300,7 кв.м та житловою 68,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеному судовому рішенні суд прийшов до висновків: «Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що в період шлюбу з померлим за її власні кошти був побудований будинок АДРЕСА_1 , який мав бути оформлений на дітей, однак, як з`ясувалось пізніше, право власності на будинок було зареєстровано за матір`ю померлого, яка жодних відносин до будинку не мала, а від так не мала права ним розпоряджатися. Суд не погоджується з даними твердженнями позивача, та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. 23 грудня 1999 року (майже за чотири місяці до укладання позивачем шлюбу) державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Одеська міська рада продала, а ОСОБА_7 купила індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді 202/1000 частин домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: 8 літніх житлових будівель загальною житловою 594,0 кв.м, і надвірних будівель: сараї «З, Л, Н, Ж, Ш, Щ, У, О, Ч, Ф, Ю, Я» , літніх кухонь «Л1, Л2, Л3, Л4, Л5, Л6, Л7, Л9, С», гаража «Л8», веранди «Т», душа «Н», огорожі №1-6, І мостіння, розташованих на земельній ділянці загальною площею 5955 кв.м. Відчуженню підлягають будівлі та споруди, розташовані на ділянці № НОМЕР_1 дачного містечка, позначених на плані: дерев`яне літній будова під літерою «К», загальною житловою площею 184,4 кв.м, сараї «Ю», «Я». На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 12.01.2000 представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на будівлі та споруди №005603, яке посвідчувало право приватної власності ОСОБА_7 на 202/1000 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , які в цілому складаються з літньої споруди під літерою «К», загальною житловою площею 184,4 кв.м, та споруди у вигляді сараїв під літерами «Ю», «Я».

Згодом, 28 грудня 2000 року на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 31.10.2000 №1929 ХХІІІ, ОСОБА_7 було видано Державний акт про право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД №063172, відповідно до якого останній було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0642 га в межах згідно з планом, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В подальшому, отримавши всі дозвільні документи, ОСОБА_7 реконструйована належні їй вищевказані 202/1000 частин домоволодіння, в результаті чого виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 травня 2012 року було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, яке посвідчує, що об`єкт, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , в цілому дійсно належить гр. ОСОБА_7 на праві приватної власності та складається з будинку літ «А», загальною площею 300,7 кв.м, житловою площею 68,2 кв.м, сараю літ. «Б», альтанки літ. «В», відображених у технічному паспорті від 06.08.2009. Дане свідоцтво було видано на підставі свідоцтва № НОМЕР_2 про відповідність забудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 27.08.2009, державного акта на право власності на земельну ділянку від 28.12.2000».

При вирішенні цивільної справи №520/13312/16-ц суд взяв до уваги, що правовстановлюючі документи ОСОБА_7 на спірний будинок недійсним в судовому порядку не визнавались та скасовані не були, у зв`язку з чим вона є власником спірного будинку та земельної ділянки.

Суд критично поставився до видаткових накладних, які були надані позивачем ОСОБА_4 у якості доказів будівництва будинку за власні кошти, оскільки з їх тексту не вбачається того факту, що вказані в них будівельні матеріали були придбані та були використані саме для будівництва спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Окрім того суд не взяв до уваги, в якості доказів, розписку складену ОСОБА_8 15.05.2000 року, про те, що він зобов`язується надати своїй дочці, ОСОБА_9 , грошові кошти на будівництво будинку в сумі не менше 100 000 доларів США, оскільки на будівництво якого саме будинку передавались кошти, в розписці мова не йде. Крім того, жодних доказів того, що грошові кошти були передані позивачеві та використані нею на будівництво саме спірного будинку суду надано не було.

Таким чином, суд у справі №520/13312/16-ц дійшов висновку, що твердження ОСОБА_4 щодо того, що спірний будинок був побудований особисто нею за власні особисті кошти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки матеріали справи свідчать про законне набуття ОСОБА_7 права власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Судом було встановлено, що відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки правовстановлюючі документи про власності ОСОБА_7 на земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 оспорюванні не були, в судовому порядку їх не скасовано та недійсними не визнавалось, а від так вона мала всі законні права, як власник, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача про визнання за нею права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без скасування правовстановлюючих документів ОСОБА_7 взагалі, на думку суду, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Суд зазначив, що із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача та її дітей крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження її вимог.

Враховуючи той факт, що встановлені судом факти стосуються того самого кола осіб та спірного майна, що й у розглядуваній справі, вказане судове рішення має преюдиційний характер.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

На підставі вищевикладеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_4 не довела належними та допустими доказами підстави свого позову, та не встановлено, яким чином відповідач ОСОБА_5 порушила права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний будинок.

Доводи апеляційної скарги, що судом не встановлені фактичні обставини справи щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, не заслуговують на увагу, оскільки аналогічні доводи були предметом дослідження і перевірки судом першої інстанції.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, у тому контексті, який, на думку позивача свідчить про належність спірного будинку до її особистої власності, зокрема, як такої, що придбана за особисті кошти.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11Конвенції (див. вищепункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Панченко Ольги Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 05 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда