Постанова

Іменем України

04 липня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6427/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 17 січня 2023 року

та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 29 березня 2023 року

в складі судді Цимбал І. К.

у цивільній справі №753/20119/21 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про відшкодування моральної шкоди

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої неповнолітньою особою після досягнення нею повноліття, у розмірі 300 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що внаслідок спричинення ОСОБА_2 позивачу легких тілесних ушкоджень, що встановлено судовим рішенням у кримінальному провадженні, ОСОБА_1 отримала травму та лікувалась. Зазначені протиправні дії спричинили позивачу моральні страждання, оскільки це мало місце у навчальному закладі, де навчалися сторони, внаслідок чого позивач вимушена була перевестися на дистанційну форму навчання, відвідувати органи дізнання та приймати участь у судових тяжбах, що змінило її спосіб життя.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подала до суду відзив, в якому посилались на безпідставність та недоведеність позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Посилалась на те, що досудове розслідування кримінального провадження стосовно позивача проводилось не якісно і шкода, яка заявлена позивачем є необґрунтованою. Вказала, що позивачем не обґрунтовано у зв`язку з чим остання переводилась на дистанційну форму навчання, необґрунтовано і обставини виклику швидкої медичної допомоги, а саме що це пов`язано із подією, що відбулась між сторонами. Зазначила, що батько відповідача намагався протягом усього часу врегулювати наслідки події, що сталося між сторонами, проте батьки позивача намагалися збагатитися за рахунок виниклого конфлікту. Відповідач будь яких контактів після події, що сталась, з позивачем не мала.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку висновку експерта-психолога від 13.11.2022.

Акцентувала увагу суду на тому, що у висновку зазначено про те, що належним способом відновлення своєї честі, гідності та репутації вона вважала публічне вибачення з боку ОСОБА_2 , а за відсутності такого, грошовий еквівалент моральних страждань у розмірі 300 000 грн.

Вказала, що суд невмотивовано зменшив розмір моральної шкоди, встановлений експертом, оскільки у висновку експерт зазначав, що окрім шкоди морально-психологічному благополуччю, стрес-фактори також негативно вплинули на стан її фізичного здоров`я.

Додала, що суд першої інстанції не врахував, що її притаманною рисою є етичні цінності та мотиваційна спрямованість для служіння суспільному благу, а сила і глибина її моральних страждань зумовлені тим рівнем суб`єктивного особистісного значення, який має для неї цінності, які були виявлені в ході психологічного тестування та які були вражені внаслідок негативного впливу обставин і наслідків психотравмувальної ситуації.

Резюмувала, що висновок суду про завищення розміру моральної шкоди є необґрунтованим та суперечить встановленій глибині та тривалості моральних страждань.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , також подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про розподіл судових витрат.

Вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що нею було понесено обґрунтовані додаткові витрати у зв`язку з проведенням судово-психологічної експертизи у розмірі 24, 000 грн, проте суд вказав, що витрати на оплату робіт залученого спеціаліста не є співмірними зі складністю та обсягом робіт, однак не навів достатніх обґрунтувань. Додала, що такий висновок суду є суперечливим, оскільки саме суд призначив експерта своєю ухвалою.

Зазначила, що зі змісту оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що судом неправильно застосовано норми ЗУ «Про судову експертизу», оскільки суд помилково ототожнив фахівців з відповідних галузей знань, які мають право проводити експертні дослідження та судових експертів.

Додала, що висновок суду в частині оплати послуг за проведену судову експертизу на рахунок ФОП ОСОБА_4 є необґрунтованим, оскільки такий статус випливає виключного для цілей оподаткування і жодним чином не впливає на належність чи допустимість.

За вказаних обставин, просила скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2023 в частині відмови стягнення витрат на проведення експертизи у розмір 24 000,00 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2 , не погоджуючись з вказаним рішенням суду, також подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції проігноровано докази, надані її представником на спростування причинно-наслідкового зв`язку між її діями та зміною способу життя позивачки.

Вважала, що суд протиправно відмовив у задоволенні клопотання про виклик її батька, як свідка у справі, чим було порушено принцип змагальності, оскільки вона була позбавлена можливості надати свою версію подій.

Також судом безпідставно відмовлено у прийнятті доказів її матеріального стану, наданого представником.

Вважала, що єдиним доказом заподіяння шкоди відповідачем позивачу, яка документально підтверджена це подія - конфлікт, що відбувся 04.10.2018.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2023 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявила клопотання про виклик її батька - ОСОБА_5 , як свідка.

Також, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом не враховано положення ст. 141 ЦПК України, в якій вказано, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин, просила скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2023 та ухвалити нове додаткове рішення про стягнення з неї на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 667,00 грн.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку просив задовольнити апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, скасувати рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того, просив задовольнити апеляційну скаргу на додаткове рішення, скасувати додаткове рішення в частині відмовлених вимог про стягнення витрат на проведення судово-психологічної експертизи та задовольнити вимоги в цій частині у повному обсязі. Проти апеляційних скарг ОСОБА_2 заперечував, просив залишити їх без задоволення.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу відповідача на рішення суду першої інстанції, скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відому у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, просив задовольнити апеляційну скаргу на додаткове рішення, скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким судові витрати стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проти апеляційних скарг ОСОБА_1 заперечував, просив залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги на рішення не підлягають задоволенню, водночас апеляційні скарги на додаткове рішення підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04.10.2018, приблизно о 12 год., неповнолітня ОСОБА_2 під час перерви знаходилась в коридорі Київської інженерної гімназії, що за адресою: м. Київ, вул. Княжий Затон, 12-А, де помітила ученицю вказаної гімназії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в подальшому між ними виник словесний конфлікт внаслідок особистих неприязних відносин.

Під час конфлікту ОСОБА_2 , керуючись раптово виниклим кримінально протиправним умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , діючи умисно, протиправно, з метою нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, нанесла один удар долонею правої руки в обличчя ОСОБА_1 , чим спричинила останній легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій щічно-вилицевій ділянці (том 1, а.с. 101-104).

Відповідно до положень ст. 498 КПК України, ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0008729 набула процесуальний статус особи, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ст. 125 КК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про застосування до неповнолітньої ОСОБА_2 примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні №008729 та звільнено неповнолітню ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за скоєння дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 106 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №008729 відносно ОСОБА_2 закрито.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що, відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 106 КК України, особи, які вчинили кримінальне правопорушення невеликої тяжкості у віці до вісімнадцяти років, звільняються від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення ними злочину і до набрання вироком законної сили минуло 2 роки, а судом встановлено, що ОСОБА_2 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, 04.10.2018, тобто з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше 2 років.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року, у зв`язку з тим, що на момент вчинення вказаного суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_2 не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність за інкриміновані їй дії, а тому не могла бути звільнена від кримінальної відповідальності, виключено з мотивувальної та резолютивної частини ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року про звільнення неповнолітньої ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за скоєння дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. В решті ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір моральної шкоди у 100 000,00 грн є справедливою сатисфакцією за завдані відповідачкою моральні страждання, з урахуванням тривалості та глибини страждань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи, що факт спричинення відповідачем шкоди здоров`ю позивачу встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, останній доказуванню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 1180 ЦК України, шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах.

Під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Критерії оцінювання, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди є глибина і тривалість страждань (для фізичних осіб). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має наводити в рішенні відповідні мотиви. Отже, розмір грошової моральної шкоди визначається судом у кожному випадку індивідуально, він повинен ураховувати конкретні обставини справи, які, на його думку, мають суттєве значення для розгляду справи.

Так, згідно з Регламентом ЄСПЛ, моральна шкода - це шкода, що не піддається оцінюванню, може бути виражена в психічних чи фізичних стражданнях заявника. Якщо встановлено, що моральна шкода була заподіяна, і суд вважає за необхідне присудити відповідну грошову компенсацію, оцінювання її розміру здійснюється на основі принципу справедливості й з урахуванням практики, що склалася.

З матеріалів справи вбачається, що після спричинення позивачу ушкодження здоров`я, остання будучи ще й неповнолітньою особою, враховуючи час та місце вчинення щодо неї протиправних дій, безумовно зазнала окрім фізичної травми психологічну травму у вигляді приниження своєї честі та гідності, та була переведена на індивідуальну форму навчання (том 1, а. с. 15).

Позивач вимушена була звертатися до центру первинної медико-санітарної допомоги №3 Дарницького району м. Києва, протягом майже трьох років бути учасником кримінального провадження та судових тяжб, проходити огляд в експертній установі, що на думку суду безумовно вплинуло на звичайне життя позивача. В той час з боку відповідача, як на час коли остання не була повнолітньою так і на час коли відповідач набула повної цивільної дієздатності, не було вжито будь яких заходів з метою полегшити пережиту подію, зокрема вибачитись та/або сплатити будь-яку компенсацію.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року задоволено клопотання позивача про проведення судово-психологічної експертизи та доручено провести фахівцю у відповідній галузі, спеціалісту психологу ОСОБА_7 (том 1, а. с. 159).

З висновку спеціаліста психолога вбачається, що позивачу була спричинена моральна шкода і таку шкоду можна визначити у розмірі заявленому позивачем в сумі 300 000 грн (том 1, а. с. 178 - 190).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір шкоди зазначений у вказаному висновку не є абсолютним.

Так, у розділі 2.5.2 Висновку, відносно можливості визначення майнового еквіваленту виявлених моральних страждань ОСОБА_1 , експерт виходив з того, що, з позиції особистого значення отриманих ОСОБА_1 психотравм, бажаним для неї способом відновлення морально-психологічного благополуччя було отримання публічних особистих вибачень з боку ОСОБА_2 . За відсутності такого, експерт вважав достатнім обґрунтованою мотивацію обстежуваної ОСОБА_1 стосовно грошової компенсації моральних страждань у визначеному останньою розмірі.

Доводи представника ОСОБА_1 , щодо неправильної оцінки суду першої інстанції висновку спеціаліста ОСОБА_7 , є необґрунтованими, оскільки згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Незгода з наданою судом оцінкою таким доказам не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм цивільного права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Як вбачається матеріалів справи, суд оцінював висновок спеціаліста у сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, тобто з дотриманням положень ст. 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що представником відповідача надано докази, що повністю спростовують позицію позивача стосовно наявності причинно-наслідкового зв`язку між зміною нею пособу життя і діями відповідача, ґрунтуються лише на особистій оцінці таких доказів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що суд першої інстанції, відмовивши їй у задоволенні клопотання про виклик свідка її батька - ОСОБА_5 , порушив принцип змагальності та позбавив її можливості надати свою версію подій. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , як на обґрунтування позовних вимог посилалася на існування судового рішення у кримінальному провадженні, яким звільнено неповнолітню ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за скоєння дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 106 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. У зв`язку із існуванням судового рішення у кримінальному провадженні, яке набрало законної сили, не підлягають повторній перевірці обставини подій. Факт відсутності публічного вибачення ОСОБА_2 остання не спростовує.

В цілому доводи скаржників в частині оскарження рішення суду, в тому числі щодо порушення судом норм процесуального права, зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою, наявним в матеріалах справи доказам, а відтак такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а незгода з наданою судом оцінкою не є безумовною підставою для скасування судового рішення апеляційним судом, оскільки, як вказувалося вище, з урахуванням положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім цього, слід враховувати і той факт, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, з урахуванням того, що позивач як на підставу визначення розміру завданої моральної шкоди посилалась на висновок спеціаліста, у якому зазначено про можливий розмір такої шкоди, суд, керуючись нормами процесуального права, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційних скарг щодо наявності правових підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, додатковим рішенням суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 накористь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. В задоволенні стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення експертизи судом відмовлено.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 посилалась на незаконність судового рішення у зв`язку із відмовою у задоволенні стягнення витрат на проведення експертизи, оскільки експертизу призначено ухвалою суду.

Скаржник ОСОБА_2 , як на підставу скасування додаткового рішення суду першої інстанції посилалась на те, що судом не враховано пропорційність покладення судових витрат задоволеним позовним вимогам.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позовних вимог, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, пов`язані з розглядом справи, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 14 666,66 грн, з яких 6 666,66 грн - витрати на професійну правничу допомогу та 8 000 грн витрат на проведення судово-психологічної експертизи.

Докази на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач подав у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір також покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В частині 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а колегія суддів залишила без змін рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги задоволено частково, то з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1 000 грн, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів, частково погоджуючись з доводами скаржників, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, знаходить підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року - залишити без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року - задовольнити частково.

Скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 666 (шість тисяч шістсот шістдесят шість) грн 66 коп. та витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 : РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 : РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Повний текст постанови складено 12 липня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська