СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2533/23

пр. № 2/759/1964/23

12 липня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Слободяніна М.В., представника відповідача - адвоката Пінчук О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтований тим, що з 28 липня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23 січня 2023 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва. Позивачка зазначає, що у період спільного проживання за спільні кошти 10 жовтня 2019 року подружжям був придбаний автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, 2007 року випуску, номер кузова - НОМЕР_1 , попередній реєстраційний номер НОМЕР_2 . Будь-які договори щодо поділу майна подружжя не укладалось.

У січні 2023 року позивачка дізналась, що автомобіль, який перебував у спільній сумісній власності, був відчужений відповідачем 15.11.2022 року без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди. Для визначення вартості спірного автомобіля позивачем замовлено Звіт про оцінку майна, виконаного ТОВ «ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ ВОРКІНГ» відповідно до якого ринкова вартість автомобіля становить 292 549,00 грн.

Виходячи з наведених обставин позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 146 274,50 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року позовна заява прийнята до розгляду і відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

15.05.2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач зазначив, що доводи викладені у позовній заяві він вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають об`єктивним фактам, а вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню судом. Зазначив, що відповідач відчужив автомобіль під час перебування у шлюбі з позивачкою, а гроші від продажу автомобіля використав в інтересах сім`ї. Також вказав, що продаж спільного автомобіля відбувся до звернення позивачкою до суду із позовом про розірвання шлюбу, до розірвання шлюбу між подружжям режим окремого проживання встановлений не був. Наголосив на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що автомобіль був відчужений без згоди позивачки, також не доведено належними та допустимим доказами те, що виручені кошти від продажу автомобіля були використані відповідачем не в інтересах сім`ї. Також відповідач вважає, що доказом того, що кошти були використані в інтересах сім`ї є те, що після продажу автомобіля відповідач регулярно перераховує кошти синові для його потреб. Крім того, відповідач наголосив на необґрунтованості звіту про оцінку автомобіля, оскільки для оцінки був використаний порівняльний метод із використанням інформації щодо вартості автомобілів із аналогічними характеристиками, що отримана із сайтів з продажу автомобілів, а конкретні характеристики саме спірного автомобіля враховані не були. Відповідач надав суду звіт про оцінку вартості майна, який був проведений за його замовленням, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля становить 217 000,00 грн.

Від представника позивача - адвоката Слободяніна М.В. 05.07.2023 року надійшла відповідь на відзив в якій вказано, що твердження відповідача про те, що на момент відчуження автомобіля сторони перебували у шлюбі, а тому вважається, що відповідач діяв в інтересах сім`ї під час відчуження автомобіля не відповідає дійсності та не може братись судом до уваги, з огляду на той факт, що під час звернення позивача до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу остання зазначала, що сторони фактично припинили спільне проживання 19.09.2022 року, вказав, що жодних заперечень від відповідача на позовну заяву не надходило.

Представник позивача також зазначив, що позивачу випадково стало відомо про відчуження автомобіля саме під час підготовки до подання щорічної декларації до НАЗК. Актуалізувавши інформацію про наявне майно, позивач побачила, що спірний автомобіль за чоловіком вже не зареєстрований та 15.11.2022 року був перереєстрований за новим власником на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ. Власником же вказаного автомобіля є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка являється матір`ю відповідача. Незважаючи на той факт, що автомобіль був перереєстрований на рідну матір відповідача, останній у відзиві підтвердив факт того, що підставою для відчуження авто був саме договір купівлі-продажу, при цьому, відповідач не зазначає за яку саме ціпу здійснювався продаж. Вказав, що факт перереєстрації авто на матір відповідача очевидно свідчить про те, що відповідач намагався таким чином захистити спірне майно та приховати його від позивача.

Також наголосив щодо того, що відповідачем у відзиві зазначено, що отримані кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї, а саме - шляхом «регулярного перерахування грошових коштів на потреби сина», зазначивши, що з моменту відчуження автомобіля з 15.11.2022 року і до моменту звернення позивача до суду 05.12.2022 року із позовною заявою про розірвання шлюбу, якщо керуватись логікою відповідача згідно наданих ним же доказів, останнім в інтересах сім`ї з продажу автомобіля було використано лише 5000 грн. (платіж від 28.11.2022 року). Вважає, що викладені Відповідачем обставини не відповідають дійсності, а кошти від продажу автомобіля на користь своєї рідної матері, якщо такі і були отримані відповідачем, були використанні точно не в інтересах сім`ї, оскільки фактично на момент відчуження авто сторони не підтримували сімейних стосунків.

Окрім цього, вважає помилковими аргументи відповідача про те, що обов`язок доказування спрямованості витрат відповідача, отриманих від реалізації спірного автомобіля, на потреби сім`ї, покладається виключно на позивача, яка на переконання відповідача таких обставин не довела, оскільки факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Щодо звіту про оцінку спірного автомобіля наданого відповідачем, просив суд звернути увагу на те, що вказані оцінщиком автомобілі у якості порівняльної ціни мають значно гірші технічно-якісні характеристики аніж спірний автомобіль.

На підставі викладеного просив суд задовольнити позов.

12.07.2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача навів свої аргументи та заперечення щодо поданою стороною позивача відповіді на відзив.

У судовому засіданні позивачка та її представник у повному обсязі підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у поданому відзиві на позовну заяву.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні учасниками справи не подавалися.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28 липня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року у справі №759/17796/22 (провадження 2/759/1312/23) вказаний шлюб розірвано.

Як вбачається з ухвали про відкриття провадження у справі №759/17796/22 (провадження 2/759/1312/23) позовна заява про розірвання шлюбу від ОСОБА_1 надійшла до суду 05.12.2022 року.

Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 підтверджується, що відповідач був власником легкового автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 10.10.2019 року.

Таким чином, суд робить висновок, що спірний автомобіль було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 02.01.2023 року, автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску, перереєстрований на нового власника за договором укладеним в ТСЦ.

Ринкова вартість автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до звіту про оцінку майна за замовленням ОСОБА_1 , проведеним ТОВ «Оціночна компанія Воркінг» від 15.11.2022 року становить 292 549 грн. Для визначення ринкової вартості зазначеного автомобіля використана наступна методологія: 1) порівняльний підхід та 2) узгодження результатів.

У відповідності до звіту про оцінку майна за замовленням ОСОБА_2 від 01 травня 2023 року, виконаним ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість транспортного засобу CHEVROLET CAPTIVA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , рік випуску - 2007, складає 217 100 грн. Як вбачається із вказаного звіту, замовник надавав фотофіксацію автотранспорту.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В сімейних правовідносинах при поділі спільного майна подружжя передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію) (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц, постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

В конкретних правовідносинах суд вважає доведеним, що транспортний засіб CHEVROLET CAPTIVA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , рік випуску - 2007 є спільною сумісною власністю подружжя, що не оспорювалось відповідачем та визнано ним у відзиві на позовну заяву.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України , згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Зокрема, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України .

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2020 року у справа № 662/1069/17 (провадження № 61-22889св19).

Таким чином, звернувшись до суду із позовною заявою про компенсацію вартості автомобіля, позивачка надала згоду на отримання відповідної компенсації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Саме таку правову позицію висловила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 3 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Ринкова вартість автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до звіту про оцінку майна за замовленням ОСОБА_1 , становить 292 549 грн.

У відповідності до звіту про оцінку майна за замовленням ОСОБА_2 від 01 травня 2023 року, ринкова вартість транспортного засобу складає 217 100 грн.

Тобто, обидві сторони надали суду звіт про оцінку вартості спірного майна, в якій зазначена різна ринкова вартість автомобіля.

Жодна із сторін не зверталась із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи для визначення ринкової вартості автомобіля.

Звіти про оцінку майна складені й підписані оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку з урахуванням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і скріплені печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III).

Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III).

Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).

В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання.

У даній справі обидві сторони надали суду звіти про оцінку автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , які різняться за встановленою експертом ринковою вартістю.

Позивач в підтвердження вартості спірного майна надала звіт про оцінку майна від 15.11.2022 року в основу якого було покладено порівняльний підхід та метод узгодження результатів. Основною інформаційною базою для даного звіту стала мережа Інтернет, сайти по продажу автомобілів, а також періодичні видання.

Відповідач же надав звіт про оцінку майна від 01 травня 2023 року в основу якого було покладено порівняльний підхід. Основним методом у межах порівняльного підходу є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТ3. У вказаному звіті зазначено, що при розрахунку ринкової вартості КТЗ були застосовані, зокрема, коригуючи поправки. Крім того, відповідач надав оцінювачу фотографії спірного автомобілю.

Суд на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про доцільність застосування висновку від 01 травня 2023 року, який зроблено на замовлення ОСОБА_2 зважаючи на те, що при здійсненні оцінки до уваги були взяті реальні фотографії спірного автомобіля, що дозволило здійснити більш точну оцінку його вартості.

Покладаючи вказаний звіт про оцінку в основу для визначення вартості спірного майна суд бере до уваги, що звіт враховує вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що автомобіль був відчужений без згоди позивачки, а також не доведено належними та допустимими доказами того, що виручені кошти від продажу рухомого майна були використані відповідачем не в інтересах сім`ї.

З даними доводами відповідача суд погодитись не може, зважаючи на наступне.

На підтвердження своєї тези про те, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї, на думку відповідача, свідчить те, що після продажу автомобіля відповідач регулярно перераховує кошти синові для його потреб. До відзиву на позовну заяві відповідач додав виписку по його картці від 21 квітня 2023 року.

Як вбачається із виписки по картці від 21.04.2023 року, виданої АТ «Універсал Банк» на клієнта ОСОБА_2 , за період 05.05.2022 року по 21.04.2023 року, ОСОБА_2 здійснював платежі у різній сумі.

Але з даної виписки неможливо встановити на чий рахунок перераховувались такі кошти, оскільки відсутня інформація про отримувача коштів та призначення платежу. Тобто, у суду відсутні дані, які б свідчили про те, що відповідач перераховував кошти на потреби сина, а отже кошти були використані в інтересах сім`ї.

Крім того, суд зауважує, що утримувати свою дитину є обов`язком батьків.

Щодо тверджень позивача з приводу того, що матеріали справи не містять доказів того, що автомобіль був відчужений без згоди позивачки.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)

Позивачка стверджує, що згоду на відчуження транспортного засобу вона не надавала та будь-яких коштів від відчуження транспортного засобу не отримувала.

Даних доводів належними та допустимими доказами відповідач не спростував.

Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21).

Суд не має права перекладати обов`язок доказування факту спрямованості отриманих відповідачем коштів від реалізації спірного рухомого на позивача.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач не надав.

Крім того, прийняти до уваги твердження відповідача щодо того, що до розірвання шлюбу режим окремого проживання встановлений не був, тому презюмується, що позивачка надала згоду на продаж автомобіля, суд не може з підстав, наведених вище.

До того ж, відповідач не надав суду жодних доказів того, що згоду на укладення договору купівлі-продажу автомобіля позивачка надала.

Таким чином, сторони придбали автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час перебування в зареєстрованому шлюбі, вказаний автомобіль був зареєстрований на ім`я чоловіка - ОСОБА_1 , факт того, що грошові кошти від продажу автомобіля було використано в інтересах сім`ї відповідач не довів, своєї згоди на продаж автомобіля позивачка не надавала, тому суд робить висновок, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.

Зокрема, загальна вартість майна становить 217 100 грн. з відповідача підлягає стягненню половина його вартості в сумі 108 550 грн. 00 коп.

Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції №3 від 07.02.2023 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 462 грн. 75 коп.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із Відповідача у розмірі 1 085,5 грн. (108 550 / 146 274,50 * 1462,75 = 1 085,5)

Доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. 00 коп., позивачем не надано, тому на даний момент суд не вирішує дане питання.

Керуючись 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 - 265 ЦПК України, Суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, загальний легковий, універсал - В, номер кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, 2007 року випуску в сумі 108 550 (сто вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 085 (одна тисяча вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 липня 2023 року.

Суддя Н.О. Горбенко