10.07.2023 Справа № 756/907/22
Справа № 756/907/22
Провадження № 6/756/163/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Тихої О.О.,

за участі

секретаря судового засідання Кренджеляк А.М.,

представника стягувача ОСОБА_1 ,

боржника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_2 про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги обґрунтовано тим, що судовим наказом від 21.02.2022, виданим Оболонським районним судом м. Києва, з нього стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.01.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

20.07.2022 Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового наказу.

Як зазначає заявник, копію вказаного судового наказу він не отримував, а про існування виконавчого провадження дізнався лише після накладення арешту на його рахунки.

Зазначив, що зі стягувачем після розірвання шлюбу вони проживали разом до кінця 2019 року. З 2021 року син проживав з ним, оскільки ОСОБА_3 перебувала за кордоном. У жовтні 2021 року ним був наданий дозвіл на визд дитини за кордон у супроводі матері строком до 31.12.2021. Повернувшись в Україну колишня дружина у січні 2022 року звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею та з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину. Таким чином, з січня 2022 року між ним та ОСОБА_3 існує спір про місце проживання сина ОСОБА_4 , що унеможливлює стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини до вирішення питання щодо місця проживання дитини Броварським міськрайонним судом Київської області.

Отже, на думку заявника, при зверненні до суду, у ОСОБА_3 було відсутнє право на подачу заяви про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину, у зв`язку з чим, просив визнати судовий наказ від 21.02.2022, виданий Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не підлягає виконанню.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладені у заяві обставини. Не заперечував того, що неповнолітній син з листопада 2021 року проживає разом з матір`ю, зустрічний позов про визначення місця проживання дитини разом з ним до суду не подавав.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Рождєствіна-Смук Г.П. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаної заяви. Зазначила, що ОСОБА_4 весь час мешкав разом з матір`ю ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка належить стягувачу. Так, дійсно, за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 стягувач разом з сином у листопаді 2021 року виїжджала за кордон, проте у січні 2022 року повернулася та проживала з сином за вищевказаною адресою. Після повномасштабного вторгнення рф ОСОБА_3 разом з дитиною у березні 2022 року виїхала за кордон де і проживає до теперішнього часу.

Заслухавши заявника, представника стягувача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 21.02.2022 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.01.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 173 ЦПК України передбачено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Суд, відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Норма ч.2 ст. 432 ЦПК України має чітку конструкцію й передбачає, що у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Відповідно до змісту вказаної вище норми ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11; постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №61-1592св17.

Аналізуючи заявлені у справі вимоги, судом встановлено те, що в якості підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник зазначає те, що у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави для звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, оскільки між ними існує спір щодо місця проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що унеможливлює стягнення аліментів.

Таким чином, підстави, на які посилається заявник, є матеріально-правовими.

Згідно з ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до приписів ч.1, 2 ст. 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, зокрема з вимогою про стягнення аліментів, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

При цьому, згідно з п. 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

19.01.2022 ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину.

При зверненні з вказаною заявою ОСОБА_3 було надано довідки про реєстрацію місця проживання №77376150 та 77376105 від 13.01.2022, з яких вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом із стягувачем у квартирі АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності останній, що підтверджується договором дарування квартири від 27.02.2020, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори.

Крім того, вищевказані факти підтверджуються, інформацією, отриманою судом в порядку ч.5 ст. 165 ЦПК України та ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних», зокрема: довідками про реєстрацію місця проживання особи №78168711 та 78168602, виданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА.

У той же час, з Довідки Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 292/02-24 від 26.01.2022 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_3 , що останнім не заперечується.

З урахуванням вказаних даних, принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, з метою задоволення найкращих інтересів дитини, Оболонським районним судом м. Києва було видано судовий наказ від 21.02.2022 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 про те, що у 2021 році вихованням та забезпеченням сина займався він, оскільки ОСОБА_3 проживала окремо від сина, з огляду на те, що судовим наказом вирішено питання щодо стягнення аліментів з 19.01.2022 року, тобто за період, коли неповнолітня дитина проживала разом зі стягувачем, що, також, не заперечується заявником ОСОБА_2 .

З характеристики №01-20/09 від 17.01.2022, виданої Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей» №157 Оболонського району м. Києва, вбачається, що з вересня 2021 року по січень 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався у 5 класі вищевказаного навчального закладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , тобто у районі, де зареєстрована дитина та його мати, та активну участь у житті дитини займалася саме мати - ОСОБА_3 , яка у вказаний період часу відвідувала батьківські зустрічі.

Крім того, на думку суду, наявність в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, з урахуванням того, що ОСОБА_2 зустрічна вимога щодо визначення місця проживання сина разом з ним не заявлялась, жодним чином не впливає на обов`язок останнього утримувати сина та не є підставою у розумінні діючого цивільного процесуального законодавства для визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 260, 261, 353-355, 432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання судового наказу № 756/907/22, виданого 21.02.2022 Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.01.2022 року до досягнення дитиною повноліття, а також судового збору на користь держави у розмірі 248,10 гривень, таким, що не підлягає виконанню, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного тексту ухвали - 10.07.2023.

Суддя О.О. Тиха