ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2812/23 Справа № 206/4992/21 Суддя у 1-й інстанції - Поштаренко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Барильської А.П., Зайцевої С.А.

за участю секретаря Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В Л Е Н О:

04 листопада 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить провести розподіл спільно нажитого майна подружжя, а саме: визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,7 кв.м, що є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по справі (а.с.1-5). В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилається на те, що він та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 04 квітня 2009 року. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем, був розірваний. В період шлюбу за спільні кошти позивача та відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2010 року набуто спірне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої становила 50773 грн., покупцем якого є відповідач. Квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача. У зв`язку з вищевикладеним, позивач вважає за необхідним поділити спільне сумісне майно, яким визнати за ним 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

22 грудня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , щодо предмета спору, в якій просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири загальною площею 70,7 кв. розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по справі (а.с.35-38).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,7 кв.м, що є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) понесені ним судові витрати зі сплаченого судового збору в розмірі 908 гривень.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним.

1) судом не взято до уваги розрахунки заборгованості відповідно до змісту яких, ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів.

2) суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме факт наявності в дитини інвалідності, остання прив`язана до квартири, зміна умов проживання дитини негативно вплине на психологічне здоров`я такої дитини з інвалідністю.

3)в своєму рішенні суд першої інстанції безпідставно зазначив проживання дитини з ОСОБА_1 , з огляду на положення ст. 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя та те, що ОСОБА_3 не доведено обставин за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 квітня 2009 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 (після шлюбу прізвище ОСОБА_5 ), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого 04 квітня 2009 року 1990 року серії НОМЕР_3 , актовий запис 203 (а.с.12).

Від шлюбу у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 19 травня 2009 року серії НОМЕР_4 , актовий запис № 320 (а.с.13).

29 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 розірвано, прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_1 не змінювати, що підтверджується рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2013 ( а.с.9-10).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за 17697789 від 22.03.2010, наданою позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, ВМК №877477 реєстр 465, 17.02.2010, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. (а.с.11).

З наданого позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17697789 від 22.03.2010 вбачається, що дійсно квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, її частка 1/1 (а.с.11).

Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 17.02.2010, ОСОБА_1 за згодою чоловіка ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 45-46).

Згідно з розпискою ОСОБА_7 підтвердила отримання від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 363600 гривень, що еквівалентно 45000 по курсу долара США. Розписка складена в присутності ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , які підтвердили своїми підписами, що ОСОБА_7 склала та підписала зазначену розписку власноручно (а.с.72).

17.02.2010 ОСОБА_10 продала ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_3 . Ця квартира належала ОСОБА_10 на підставі договору дарування посвідченого 13.10.2007 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. за реєстровим №3456 Право власності на нерухоме майно зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.10.2007, згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1632592 виданим 18.10.2007 комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Реєстраційний номер 20597983. Продаж квартири вчинено за 12393 гривень, що підтверджується вказаним договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Баден А.Є., зареєстровано в реєстрі за № 164 (том 1 а.с.73).

Згідно з розпискою від 17.02.2010 ОСОБА_10 підтвердила отримання від ОСОБА_11 грошової суми в розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно грошовій сумі у гривні 24200 за продаж квартири АДРЕСА_3 . Розписка складена в присутності ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_1 , які підтвердили своїми підписами, факт складання вказаної розписки ОСОБА_10 власноручно (а.с.74).

Згідно з наданою відповідачем за первісним позовом за зустрічним позовом позивачем ОСОБА_1 , довідкою ЛЛК під №576 складеною Головою ЛКК Ісхаковою Н.М., завідувачем АЗПСМ № 4 Челпановою М.В., лікуючим лікарем-педіатром АЗПСМ №4 Фризюком А.О., спільна дитина, син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 навчається в КЗО «Навчально-реабілітаційний центр» ГОРЛИЦЯ» у 3 класі, має пільгову категорію: Дитина інвалід з дитинства (підгрупа А) з 30.10.2013. Має діагноз: дезінтегративний розлад дитячого віку з помірним когнитивним дефіцитом. Розлад поведінки дитячого віку з рисами аутизму. Дитина потребує постійного прийому медичних препаратів для проведення корекції когнітивних розладів, психотропних препаратів, вітаміно-мінеральних комплексів, проведення курсів відновного лікування в умовах профільного стаціонарного відділення та амбулаторно, постійної логопедичної та психологічної корекції у логопеда-дефектолога, медичного психолога.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2021 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 04 серпня 2021 року і до зняття з дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 статусу «дитина з інвалідністю».

Згідно з копією довідки Дитячого центра «Умнічка», виданої на ім`я ОСОБА_6 , 2009 року, останній відвідує індивідуальні заняття з дефектологом і логопедом з 2013 року для роботи з діагнозом аутизм. За останні 5 років заняття носять системний характер з періодичністю 3-4 рази на тиждень. Їх вартість на місяць у період з 2017-2018 становила 4200 грн. З 2019 року ОСОБА_14 відвідує заняття дефектолога, вартість яких становить 200 грн. Мати ОСОБА_1 вносить оплату (а.с. 104).

Відповідно до наданою відповідачем за первісним позовом за зустрічним позовом позивачем ОСОБА_1 , копією розрахунком заборгованості ОСОБА_2 за виконавчим листом під № 206/3427/21 від 08.09.2021, виданого Самарським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини на час навчання у розмірі частини всіх видів заробітку у межах платежів за один місяць починаючи з 04.08.2021, становить на 01.01.2022 у сумі 11033,80 грн. (а.с.77).

Копією розрахунку заборгованості за виконавчим листом від 206/3428/21 від 14.09.2021 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , вбачається, що останній має сукупний розмір заборгованість з серпня 2021 року по грудень 2021 року в сумі 49650,04 грн. (а.с.78)

Відповідно до наданих представником відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_15 , який діє в інтересах позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , первісним позовом за зустрічним позовом позивачем ОСОБА_1 , копією розрахунку заборгованості ОСОБА_2 , останній має сукупний розмір заборгованість з серпня 2021 року по січень 2022 року в сумі 22752 грн. (а.с.88).

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_2 за виконавчим листом під № 206/3427/21 від 08.09.2021, виданого Самарським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини на час навчання у розмірі частини всіх видів заробітку у межах платежів за один місяць починаючи з 04.08.2021, становить на 26.01.2022 у сумі 2463,54 грн. (а.с.89).

Відповідно до наданою відповідачем за первісним позовом за зустрічним позовом позивачем ОСОБА_1 , копією акту обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 09.12.2021 мешканцями квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_16 , квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_17 , квартири 16 ОСОБА_18 , підписи яких підтверджено директором ТОВ «Екологія-Д» Коваленко В.І., підтверджено що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з жовтня 2013 року по теперішній час (а.с.97).

Згідно з копією акту від 16.01.2017 складеного ОСОБА_19 , ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з жовтня 2013 року по теперішній час, в квартиру не приходить, речей останнього в квартирі не має (а.с.98).

Згідно з копією акту від 19.11.2021 складеного ОСОБА_20 , ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з 2013 року по теперішній час, в квартиру не приходить після розірвання шлюбу, речей останнього в квартирі не має (а.с.99).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 дійшов вірного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, відтак необхідно визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,7 кв.м., що є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволення зустрічних позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки спірна квартира, яка була придбана подружжям у період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд в своєму рішенні безпідставно зазначив проживання дитини з ОСОБА_1 , з огляду на положення ст. 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя та те, що ОСОБА_3 не доведено обставин за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири та те, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а саме факт наявності в дитини інвалідності, остання прив`язана до квартири, зміна умов проживання дитини негативно вплине на психологічне здоров`я такої дитини з інвалідністю, не можуть бути взяті до уваги, оскільки при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року по справі № 456/828/17 наведено такий висновок, що аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями 10,60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

ОСОБА_1 не доведено обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя

Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги є безпідставними. Обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні, судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена .

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами і їм надана належна оцінка, в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду відповідачем, до суду апеляційної інстанції , не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін,то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України, не проводиться.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

С.А. Зайцева