СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23182/21

пр. № 2/759/401/23

27 червня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Овдій В.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні правом власності,

ВСТАНОВИВ:

12.10.2021 р. засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 який представляє інтереси позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом у якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеного житла без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказує на перебування у позивача у власності житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані його син ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 . Відповідач не перебувала з ОСОБА_2 у шлюбних відносинах, вони не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків. Відтак, її правовий статус у спірних правовідносинах регулюється на підставі сервітуту (ст.395, 397, 403 ЦК України). Також, належним чином оформлена згода ОСОБА_2 на вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру відсутня, тому вона відноситься до тимчасових мешканців, які на першу вимогу власника негайно зобов`язані звільнити жиле приміщення, інакше, їхнє перебування в квартирі є самоправним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2021 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.12.2021 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якій відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Вказує, що між сторонами ведеться спір щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно, а відтак провадження у справі слід зупинити до набрання законної сили рішення суду у справі №759/23502/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.12.2021 р. провадження у справі зупинено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2023 р. провадження у справі поновлено.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримує та просить задовольнити. Щодо обставин, які зумовлюють задоволення вимог про виселення відповідачки пояснив, що остання у спірній квартирі не проживає, її речі там відсутні. Однак, відповідачка є зареєстрованою у квартирі. Безпосередньо у квартирі проживає позивач під час свого перебування у м.Києві.

У судове засідання відповідач не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи. 04.04.2023 р. на електронну адресу суду надійшло клопотання від відповідача про неможливість взяти участь у судовому засіданні у зв`язку з її перебуванням за межами України з 21.11.2021 р. та необхідністю виконання обов`язків по трудовому контракту. У судове засідання 27.06.2023 р. відповідач не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши сторону справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16.11.2022 р. (справа №759/23502/20) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно залишено без розгляду. Оскільки позивачкою допущено повторність (четверта підряд) неявка в судове засідання, при чому згідно наданих суду документів позивачка виїхала за межі України ще в листопаді 2021 р. не у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, а з метою працевлаштування.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Свідоцтва про право власності, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Як вбачається із довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 .

З метою досудового врегулювання спору адвокатом Кротюком В.В. 08.10.2021 р. направлялась ОСОБА_3 вимога про виселення із квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачка не є такою, що самоправно вселилась до жилого приміщення, оскільки сторони принаймі якийсь час проживали разом у не зареєстрованому шлюбі, у них народився син ОСОБА_4 , а тому виселення з підстав самоправного вселення не може бути законним.

Окрім того, ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16.11.2022 р. (справа №759/23502/20) встановлена обставина виїзду ОСОБА_3 за межі України ще в листопаді 2021 р. не у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, а з метою працевлаштування, де і проживає по цей час. Як зазначає сам представник позивача, відповідачка не проживає у житловому приміщенні, яке є предметом спору, всі речі вона забрала ще до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України. Таким чином, судом встановлено об`єктивну неможливість виселення особи, яка фактично протягом тривалого часу не проживає у спірному приміщенні та речі якої відсутні за вказаною адресою.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зважаючи на те, що спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (матеріально-правова вимога повинна співвідноситись із обставинами порушення права чи законного інтересу), б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (в результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, в якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу), позивачу для захисту свого порушеного права необхідно звернутись із позовом про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного та керуючись: 12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні правом власності, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова