Номер провадження: 22-ц/813/717/23
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Тимошенко Т.Ф.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тимошенко Таїси Федорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року за позовом адвоката Тимошенко Таїси Федорівни в інтересах ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції, КП «Теплопостачання міста Одеси», КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

24 вересня 2020 року адвокат Тимошенко Таїса Федорівна в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції, КП «Теплопостачання міста Одеси», КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з нерухомого майна, посилаючись на те, що ОСОБА_1 , є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_3 , що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року (справа №947/31131/19), що набрало чинності 31 березня 2020 року. Право власності на квартиру було набуто матір`ю позивача ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4 17 грудня 1999 року на підставі Договору №25955 купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований Одеською товарною біржою.

В січні 2020 року ОСОБА_1 стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, є обтяження арешти на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , які були накладені на підставі:

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в- 3/1570/26002858, 30.08.2011, Першим Київським ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_5 в межах стягнення заборгованості; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в- 3/531/30884774, 06.03.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_6 ; Об`єкт обтяження: квартира 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ;

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 29138232, 24.01.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_7 ; Об`єкт обтяження: квартира 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 .

18 лютого 2020 року позивачка звернулася із заявою Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про зняття арешту і 15 квітня 2020 року отримала на електронну адресу адвоката відповідь за №11018 від 18 березня 2020 року про відмову у знятті арешту в зв`язку із закінченням строків зберігання виконавчі провадження були знищені у порядку, передбаченому законодавством.

Адвокат Тимошенко Таїса Федорівна в інтересах ОСОБА_1 надала заяву у якій просить позовні вимоги задовольнити та розглянути справу за їх відсутності, зняти арешт з нерухомого майна, представник відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі КП «Теплопостачання міста Одеси», КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову про зняття арешту з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11550766; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1570/26002858, 30.08.2011, Першим Київським ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_5 в межах стягнення заборгованості; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 ; зняття арешту з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12251693; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/531/30884774, 06.03.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_6 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 ; зняття арешту з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12328356; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 29138232, 24.01.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_7 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Тимошенко Таїса Федорівна в інтересах позивача ОСОБА_1 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Сторони про розгляд справи сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження (далі АСВП), порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України. Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (далі АСВП), у тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, що є окремим спеціальним розділом, який є архівною складовою частиною АСВП та містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження АСВП, встановлено, що:

у 2010 році на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №26002858 з примусового виконання судового наказу №2-Н-2092/10 від 21.03.2011 виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 11 257,74 грн на користь КП «Теплопостачання міста Одеси». В межах примусового виконання рішення суду накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 .

31 жовтня 2011 державним виконавцем відділу, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;

у 2011 році на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №29138232 з примусового виконання судового наказу №2-Н-271 від 06.05.2011 виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 2 507,83 грн на користь КП «ЖКС Вузівський». В межах примусового виконання рішення суду накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 .

07 травня 2012 року державним виконавцем відділу, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;

у 2012 році на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №30884774 з примусового виконання судового наказу №2-Н-2092/10 від 21.03.2011 виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 11 257,74 грн на користь КП «Теплопостачання міста Одеси». В межах примусового виконання рішення суду накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 .

20 серпня 2012 року державним виконавцем відділу, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву.

Відповідно до пункту 2.10. «Інструкції з організації примусового виконання рішень» права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження реалізуються відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

У зв`язку із закінченням строків зберігання, виконавчі провадження були знищені у порядку, передбаченому законодавством.

На теперішній час порядок зняття арешту з майна регулюється статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-УІІІ від 02.06.2016 (далі Закон).

Відповідно до п. 15 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, при скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження.

Коло осіб учасників справи позивач визначив із порушеннями норм процесуального права та не дотримався вимог процесуального закону, що регулює питання подання позову про виключення майна з-під арешту, оскільки даний позов про звільнення майна з-під арешту він пред`явив до неналежного відповідача (Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а не пред`явив до обов`язкових належних відповідачів, якими має бути кредитор, в інтересах якого накладено арешт на спірне майно.

У разі звернення до суду з даним позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями 387, 391, 396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто для даного випадку відповідачем, має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набуває певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом).

Тому вирішення даного спору належним чином без участі у справі належних відповідачів стягувачів, в інтересах яких накладено арешт, на випадок задоволення позову про звільнення такого майна з-під арешту є прямим порушенням прав вказаних осіб, які не залучені до участі у справі у якості відповідачів, і до яких мав би бути пред`явлений даний позов.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року у справі №947/13568/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 з причин того, що належними відповідачами за цим позовом є КП «Теплопостачання м. Одеси» та КП ЖКС «Вузівський», а відтак позов подається із виключенням з числа відповідачів органу виконавчої служби.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, що, оскільки позивач неправильно визначив відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, слід відмовити у задоволенні позовної заяви та роз`яснив, що позивач не позбавлений права звернення до суду з позовною заявою до належних відповідачів: КП «Теплопостачання м. Одеси» та КП «ЖКС «Вузівський», виключивши Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з числа відповідачів.

Проте, колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, на час звернення з позовом до суду усі виконавчі провадження завершені, тому наявність арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, що постановами державних виконавців від 31 жовтня 2011 року, від 07 травня 2012 року, від 28 серпня 2012 року повернути виконавчі документи стягувачу з підстав передбаченому п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови) та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час проведення вказаних виконавчих проваджень, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Проте, вирішуючи питання про повернення виконавчих документів стягувачу державні виконавці не зняли арешт з нерухомого майна.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Отже, суд першої інстанції помилково не прийняв рішення по суті заявлених вимог до належних відповідачів.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що наявність арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідачем порушено її право на майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 321, 391 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову шляхом зняття арешту з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11550766; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1570/26002858, 30.08.2011, Першим Київським ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_5 в межах стягнення заборгованості; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 ; зняття арешту з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12251693; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/531/30884774, 06.03.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_6 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 ; зняття арешту з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12328356; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 29138232, 24.01.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_7 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Тимошенко Таїси Федорівни задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов адвоката Тимошенко Таїси Федорівни в інтересах ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції, КП «Теплопостачання міста Одеси», КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11550766; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1570/26002858, 30.08.2011, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_5 в межах стягнення заборгованості; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 .

Зняти арешт з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12251693; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/531/30884774, 06.03.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_6 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1 .

Зняти арешт з нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12328356; накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 29138232, 24.01.2012, Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_7 ; Об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; власник: ОСОБА_1

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік