Справа № 204/8642/23
Провадження № 2/204/2514/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з урахуванням уточненої позовної заяви від 10.07.2023 року, у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 202 917 грн. 41 коп. (з урахуванням утриманих податків) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2022 року по 23.05.2023 року у розмірі 188 514 грн. 72 коп., а також судовий збір у розмірі 1885,16 грн.

В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що у період з 07.04.2008 року по 30.11.2022 року останній знаходився у трудових відносинах із ДП «ВК «Краснолиманська». 30.11.2022 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах із відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 202 917 грн. 41 коп. Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 01.12.2022 року по 23.05.2023 року, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 14.06.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

14.07.2023 року представник відповідача, надав до суду відзив, в якому зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, на його думку заявлений позов не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 202 917,41 грн. є такими, що не відповідають дійсності. В якості сум, що підлягали до сплати позивачу при звільненні дійсно нараховано 202 917,41 грн., однак, вказана сума складається із декількох видів виплат, а саме: заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, передбаченою ст.44 КЗпП України. Дані види виплат не є тотожними. Загальний розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить: за 01.2020 р. - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 8 641,47 грн.; за 02.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 7 338,18 грн., за 03.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 10 964,97 грн., за 04.2020 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 9 442,76 грн., за 04.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 1 532,46 грн., за 05.2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 6 077,27 грн., за 06.2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 266,85 грн., за 07.2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 329,06 грн., за 08.2021 року після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 257,71 грн., за 03.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 13 892,99 грн., за 04.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 2 170,53 грн., за 11.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 142 043,16 грн., у т.ч. 29 573,06 грн. заробітна плата, 33 533,37 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 78 936,73 грн. - виплати на пенсію), усього становить : 202 917, 41 грн., сума зазначена вже з утриманням підприємством обов`язкових податків та зборів. Позивач в позовній заяві просив суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача тільки заборгованість по заробітній платі всього в розмірі 202 917,41 грн., але відповідач зазнає, що в довідці від 01/11-128/13 від 08.05.2023 року заборгованість з заробітній платі складається з суми 29 573,06 грн., та компенсації за невикористану відпустку в сумі 33 533, 37 грн., тобто сього: 63 106,43 грн. Виходячи зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що предметом спору є саме стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто під «стягненням заборгованості по заробітній платі», як це зазначено у позовній заяві, слід мати на увазі лише ті суми, які входять до фонду оплати праці (заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку на загальну суму 63 106,43грн). Виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 78 936,73 грн. є додатковою гарантією позивача та ніяк не відноситься до фонду оплати праці та ніяк не відноситься до фонду оплати праці, а тому й не відноситься до предмету спору та у цій частині підлягає у відмові задоволення, оскільки такі вимоги не заявлялися. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги позивача у частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 63 106,43 грн. (сума усіх виплат, що входять до фонду оплати праці), а виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 78 936,73 грн. додаткової гарантією позивача та ніяк не відноситься до фонду оплати праці, а тому й не відноситься предмету спору та у цій частині підлягає у відмові задоволення. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 188 514,72 грн., не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, а тому відповідач вважає, що така несправедлива міра відповідальності не може та не повинна застосовуватися до відповідача. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Відповідач зауважує, що затримка розрахунку при звільнені обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу, що підтверджується: бухгалтерською довідкою про заборгованість станом на 01.01.2023 року перед контрагентами в сумі - 1 738 5 тис. грн, бюджетом (податковий борг) в сумі - 1 188 119 тис. грн, по ЄСВ в сумі - 102 071 тис. грн, по пільговим пенсіям 266 827 тис. грн; Кредиторська заборгованість перед ДП «ВК «Краснолиманська»» -3 513 770 тис. грн.; довідкою про заборгованість по заробітній платі (форма № 3 «Додаток 1») станом на 01.03.2023 року ( 1 000,9 тис. грн); витягом щодо суми податку, на яку платник податку на додану вартість має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних станом на 21.03.2023 року 776 641 895,82 грн.). У зв`язку із тим, що вимоги позивача щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та заборгованості з вихідної допомоги є необгрунтованими та навіяними (тобто такими, що підлягають у відмові задоволення), тому стягнення судових витрат не повинно покладатися на відповідача.

20.07.2023 року представник позивача адвокат - Жолнер Н.В. надала до суду відповідь на відзив відповідача, в якому вказано, що обставини на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці, заповненої 31.03.1978 року на ім`я ОСОБА_1 , останній перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська»: 07.04.2008 року - прийнятий на роботу майстром з повним підземним робочим днем у шахті (Наказ № 508-к 07.04.2008 року); 30.11.2022 року - звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП (Наказ № 2715-к від 30.11.2022 року)» (а.с. 17, 20-22).

Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі.

Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

З матеріалів справи вбачається, що ДП «ВК «Краснолиманська» має перед ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати, нараховані наступні суми, що підлягають сплаті: за січень 2020 року 8 641,47 грн.; за лютий 2020 року 7 338,18 грн.; за березень 2020 року 10 964,97 грн.; за квітень 2020 року 9 442,76 грн.; за квітень 2021 року 1 532,46 грн., за травень 2021 року 6077,27 грн.; за червень 2021 року 226,85 грн., за липень 2021 року 329,06 грн.; за серпень 2021 року 257,71 грн., за березень 2022 року 13 892,99 грн., за квітень 2022 року 2170,53 грн., за листопад 2022 року 14 043,16 грн. (у тому числі 29 573,06 грн. - заробітна плата, 33 533,37 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 78 936,73 грн. - виплати на пенсію), всього 202 917,41 грн. (сума заборгованості з виплати заробітної плати вказана після утримання обов`язкових податків та зборів) (довідка № 01/11-128/13 від 08.05.2023 року (а.с. 15).

Тим самим відповідач визнав ту обставину, що з його вини на день звільнення позивача з роботи остаточний розрахунок з ним не проведений, заборгованість складає 202 917,41 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що 30.11.2022 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.17).

Згідно наказу ДП«ВК «Краснолиманська» № 2715-к від 30.11.2022 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 22). Однак заборгованість по заробітній платі не була сплачена у день звільнення.

Оскільки на момент розгляду справи заборгованість з заробітної плати не виплачена позивачу, суд приходить до висновку, що з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 202 917 грн. 41 коп. без відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступних висновків.

За позицією позивача, відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Посилання відповідача у своєму відзиві на тяжкий фінансовий стан, та у зв`язку з цим неможливість своєчасного розрахунку, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Так, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки № 01/11-128/14 від 08.05.2023 року, становить 1520,28 грн. (а.с. 16)

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2022 року по 23.05.2023 року, що складає 124 днів у розмірі 188 514,72 грн. (124 днів х 1520,28 грн. середньоденну заробітну плату = 188 514,72 грн.).

Суд зазначає, що з 17 липня 2022 року набрала чинність нова редакція ч. 1 ст. 117 КЗпП України, яка передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, враховуючи положення ст.117 КЗпП України щодо обмеження шестимісячним терміном, за який може бути стягнуто середній заробіток,з дати порушення прав ОСОБА_1 кількість робочих днів за період з 01.12.2022 року по 31.05.2023 року, становить 126 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.12.2022 року по 31.05.2023 року включно складає 197 636,40 грн. (1520,28 грн. х 126 днів =197 636,40 грн.).

Позивач у своїх вимогах просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2022 року по 23.05.2023 року у розмірі 188 514,72 грн.

Суд не може вийти за межі позовних вимог, то ця вимога підлягає задоволенню у межах, яких була заявлена, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 188 514,72 грн. з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті, оскільки справляння і сплата прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2029 грн. 17 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1885 грн. 20 коп., сплачені позивачем за подачу позову, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, задоволені судом.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117, 233, 238 КЗпП України, ст. ст. 76-82, 137, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» (місцезнаходження: 85310, Донецька область, м.Покровськ, м.Родинське, вул. Перемоги, буд. 9, ЄДРПОУ - 31599557) про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 202 917 грн. 41 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 188 514 грн. 72 коп. з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1885 грн. 20 коп., а всього суму у розмірі 393 317 грн. 33 коп.

Стягнути з Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» на користь держави судовий збір за подачу позову у розмірі 2029 грн. 17 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська