КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/11243/23

номер провадження: 22-ц/824/11743/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Нежури В.А., Немировської О.В.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Влащенка Олега Анатолійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у складі судді Українця В.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що 17 травня 2023 року ОСОБА_2 прийшов до її квартири за адресою: АДРЕСА_1 та вчинив діяння психологічного та фізичного насильства, що виражались у словесних образах, лайці, приниження, погрозах фізичної розправи, залякуванні, штовханні. Вказує, що вона викликала поліцію та пояснила, що до неї та до дітей застосовується домашнє насильство.

Зазначала, що 30 вересня 2021 року вона зверталась до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою до ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року заяву було задоволено частково. Однак після вказаного рішення суду ОСОБА_2 продовжує залякувати її сім`ю. ОСОБА_2 з січня 2014 року не проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 серпня 2021 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

Вказувала, що у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебувають справи про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та про поділ майна подружжя.

Також зазначала, що ОСОБА_2 почав їй погрожувати, вчиняти сварки та гуркотіти у вхідні двері квартири. Зазначає, що їй страшно вийти на вулицю, оскільки він пообіцяв її побити. 17 травня 2023 року вона звернулась до поліції із заявою про кримінальне правопорушення.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_2 перебувати у місці її проживання, шляхом, заборони наближатися на відстань до 100 метрів до її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 фізичного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Між заявницею та заінтересованою особою, як колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація з приводу поділу спільного майна та права користування квартирою, у якій обоє зареєстровані, і ОСОБА_2 відмовляється добровільно знятися з реєстрації, що стало підставою для звернення заявника до суду з відповідними позовами. Тому суд дійшов висновку, що надані заявницею докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно неї, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Влащенко О.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував встановлених фактів вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_2 відносно заявниці, які підтверджені показами свідка. Також суд не взяв до уваги доводи заявниці, які зводяться до побоювань за свою безпеку, та неможливості відчувати себе захищеною від протиправних дій особи, яка їй погрожувала фізичним насильством. Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не надав оцінку ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Вказує, що при розгляді даної справи представник заявниці зазначив, що подання заяви про встановлення обмежувального припису пов`язано саме з існуванням ризиків психологічного насильства з боку ОСОБА_2 та її подано з превентивною метою не завдання шкоди і не пов`язано з наявністю між сторонами спору щодо користування житловим приміщенням.

Заінтересована особа: ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, щоОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1987 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року шлюб між ними розірвано.

Заявниця у заяві посилалась на те, що дії ОСОБА_2 щодо неї спрямовані на психологічне та фізичне насильство до неї і з цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів. На підтвердження вимог заяви ОСОБА_1 посилалась на покази свідків та письмові докази.

Так, у суді першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_3 , яка показала, що вона знає обох сторін, вона є їх невісткою, з 2007 року одружена з їх сином. 17 травня 2023 року вона була присутня у квартирі з донькою. ОСОБА_2 почав стукати та дзвонити в двері. Він зайшов до квартири з адвокатом та дочкою. Почав говорити, що він вижене з квартири, оскільки вона йому належить. Фізичного впливу зі сторони ОСОБА_2 не було. За викликом приїхала поліція, працівники якої після розмови порадили звернутися до суду та поїхали. У її присутності заявник з заінтересованою особою не розмовляли. За останні два роки був ще один конфлікт, коли ОСОБА_2 приїхав до квартири та в той час там перебувала ОСОБА_4 . Він сварився, кричав та погрожував, оскільки його не пускали до квартири.

Свідок ОСОБА_5 у суді першої інстанції показав, що сторони є його батьками. 17 травня 2023 року він приїхав з роботи до квартири приблизно о 17-18 годині, де вже був адвокат. Адвокат сказав, що вони мають право заселитись у квартиру. Потім ОСОБА_2 вийшов з квартири, їх дитина була дуже налякана. Приїхала поліція, вони поговорили та поліція поїхала. У його присутності 17 травня 2023 року конфлікту між батьками не було. Конфлікт між ними мав місце приблизно півтори роки тому, коли батько погрожував матері по телефону, тому що вона не пускала його до квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відповіді Солом`янського УП ГУ НП у місті Києві від 30 березня 2021 року вбачається, що з приводу звернення ОСОБА_4 було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду з ОСОБА_2 щодо недопущення протиправної поведінки, вчинення правопорушень та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства України.

У відповіді Солом`янського УП ГУ НП у місті Києві від 07 червня 2023 року вказано, що звернення з приводу ймовірного домашнього насильства ОСОБА_2 до ОСОБА_4 розглянуто. Обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, не встановлено. З ОСОБА_2 проведена бесіда про відповідальність за вчинення домашнього насильства та роз`яснено норми законодавства України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Основним правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно із пунктом 3 частини першої статті 1 якого домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 зазначеного вище Закону).

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 зазначеного вище Закону).

До спеціальних заходів протидії домашньому насильству належать такі: терміновий заборонний припис стосовно кривдника, обмежувальний припис стосовно кривдника (пункти 1, 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункти 4-6 частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів безпосереднього конфлікту між заявницею та ОСОБА_2 . З показів свідків вбачається, що вони не були присутні під час конфліктних ситуацій між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за фактом домашнього насильства не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства матеріали справи не містять.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував встановлених фактів вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_2 відносно заявниці, які, на думку апелянта, підтверджені показами свідка, а також те, що суд не взяв до уваги доводи заявниці, які зводяться до побоювань за свою безпеку, та неможливості відчувати себе захищеною від протиправних дій особи, яка їй погрожувала фізичним насильством, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Встановлено, що між заявницею та заінтересованою особою, як колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація з приводу поділу спільного майна та права користування квартирою, у якій обоє зареєстровані, і ОСОБА_2 відмовляється добровільно знятися з реєстрації, що стало підставою для звернення заявниці до суду з відповідними позовами.

Судом вірно встановлено, що сам факт звернення заявниці до органів поліції свідчить лише про наявність конфлікту між колишнім подружжям, однак не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Таким чином, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, які б могли свідчити про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , у їх сукупності, оцінивши можливі ризики застосування психологічного чи фізичного насильства у майбутньому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією та з урахуванням встановлених фактичних обставин та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства у майбутньому, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису.

Обставини, на які посилається представник заявниці в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Влащенка Олега Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: