Ухвала

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 495/10272/13-ц

провадження № 61-8272 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянувши на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргоюАкціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1. 27 квітня 2012 року заступник прокурора Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 05 грудня 2007 року № 173, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ощадбанк».

2. 16 вересня 2013 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалив заочне рішення у справі, яке було скасоване ухвалою цього суду від 05 грудня 2013 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 29 жовтня 2013 року про перегляд відповідного заочного рішення. Справа була призначена до розгляду у загальному порядку.

3. У ході розгляду цієї справи відповідач ОСОБА_3 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис від 19 лютого 2014 року № 7). У зв`язку з цим 08 квітня 2014 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області своєю ухвалою зупинив провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 , яка вибула з процесу у зв`язку із смертю.

4. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року ОСОБА_2 залучена до участі у цій справі у якості правонаступниці ОСОБА_3 (спадкоємиця, яка прийняла спадщину).

5. Позов мотивований тим, що 05 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк») укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 173, який передбачає надання кредиту ОСОБА_1 у сумі 1 000 000,00 грн (далі - кредитний договір від 05 грудня 2007 року).

6. Того ж дня між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на добровільних засадах поручилась перед позивачем за виконання ОСОБА_1 його обов`язків за кредитним договором від 05 грудня 2007 року. Також 05 грудня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 його обов`язків за кредитним договором від 05 грудня 2007 року (далі - договір іпотеки від 05 грудня 2007 року). Згідно із договором іпотеки від 05 грудня 2007 року ВАТ «Ощадбанк» в іпотеку передані житловий будинок відповідачки та земельна ділянка відповідачки, яка належить ОСОБА_3 відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Затоківською селищною радою 05 вересня 2002 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Затоківської селищної ради.

7. Неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 05 грудня 2007 року призвело до виникнення заборгованості, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

8. Уточнивши 03 серпня 2017 року позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , висунуті у квітні 2012 року, ПАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі його філії - Одеського обласного управління (далі- АТ «Ощадбанк») просило суд:

8.1.стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 05 грудня 2007 року № 173 у сумі 2 050 650,61 грн, яка виникла у ОСОБА_1 відповідно до умов цього договору;

8.2.звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, визначеному на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій), а саме:

- на житловий будинок, який належить ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок відповідачки);

- на земельну ділянку, площею 0,06 га, яка розташована за тією ж адресою та також належить ОСОБА_2 (земельна ділянка відповідачки).

9. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

10. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що не доведене існування направленої іпотекодавцю письмової вимоги позивача, яка випливає із Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон про іпотеку) та умов договору іпотеки від 05 грудня 2007 року. Отже, прохальна частина позовної заяви позивача не відповідає вимогам Закону про іпотеку щодо здійснення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. Також відповідно до листа органу Держкомзему України у нього відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку, яка включена до складу предмету іпотеки відповідно до договору іпотеки від 05 грудня 2007 року. Не встановлене належне оформлення права власності ОСОБА_2 як спадкоємиці ОСОБА_3 на спадкове майно, яке є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 05 грудня 2007 року.

11. На підставі наданих ОСОБА_1 для підтвердження погашення основного боргу та відсотків за кредитними зобов'язаннями копій квитанцій, у яких призначенням платежу зазначене погашення відповідного кредиту та відсотків за цим кредитом, та умов кредитного договору від 05 грудня 2007 року, які передбачають певну черговість погашення заборгованості за цим договором, суд дійшов висновку про обґрунтованість сумнівів у правильності наданого позивачем розрахунку заборгованості.

12. Ухвалою від 10 липня 2018 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області, крім іншого,задовольняючи відповідне клопотання представника ОСОБА_1 , призначив судово-економічну експертизу у цій справі. Відповідний висновок експерта надійшов до суду 28 грудня 2019 року.

13. Згідно із висновком експерта щодо призначеної судово-економічної експертизи на підставі наданого позивачем комплекту документів неможливо підтвердити чи відповідає зазначений розрахунок заборгованості, складений позивачем, умовам кредитного договору від 05 грудня 2007 року та дійсним розрахункам, проведеним сторонами відповідно до його умов. На підставі наданих для дослідження документів експерт зміг встановити, що станом на 21 червня 2017 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становила 1 590 530,27 грн, у тому числі: 267 545,08 грн - зі сплати основного боргу по кредиту; 29 499, 00 грн - зі сплати процентів за користування кредитом; 672 589,84 грн - зі сплати пені; 37 544,97 грн - зі сплати 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту; 583 351,38 грн - інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом. Це не відповідає відомостям наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , згідно з яким його заборгованість становить більшу суму. Експерт також зазначив, що на підставі наявних документів неможливо встановити причину розбіжностей у цих розрахунках.

14. Оскільки зазначений розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, за своєю суттю не є первинним бухгалтерським документом, - є лише інформаційним документом, а повний комплект належних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували ту суму заборгованості ОСОБА_1 , яка у ньому зазначена, позивач не надав, встановити відповідність суми боргу, яку зміг визначити експерт на підставі наданих позивачем документів, дійсним обставинам справи не вбачається за можливе, суд дійшов висновку про недоведеність належним чином заявлених позивачем вимог.

15. Постановою Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року апеляційна скарга АТ «Ощадбанк» задоволена частково. Скасоване рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2021 року та ухвалене нове рішення, яким позов задоволено частково. Апеляційний суд вирішив:

15.1. стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 грудня 2007 року на загальну суму - 974 507,13 грн, яка складається із заборгованості: зі сплати основного боргу за тілом кредиту - 267 545,08 грн; зі сплати процентів за користування кредитом - 29 499,00 грн; зі сплати пені - 297 044,08 грн; зі сплати 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 23 003,55 грн; інфляційних втрат відповідно до прострочених сум за кредитом - 357 415,42 грн;

15.2. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року на загальну суму 974 507,13 грн, здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки, що належав ОСОБА_3 , який як спадщину фактично прийняла ОСОБА_2 , а саме: на житловий будинок відповідачки та земельну ділянку відповідачки;

15.3. встановити спосіб реалізації зазначеного предмету іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та з урахуванням вимог Закону про іпотеку за початковою ціною, що має бути визначена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій);

15.4. відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

16. Апеляційний суд виходив з того, що наявність розбіжностей у сумах між розрахунком заборгованості позивача та встановленими відповідною експертизою сумами заборгованості відповідача, яка не може бути пояснена через неповний комплект первинних документів, наданих на дослідження позивачем, не є підставою для ігнорування встановлених цією експертизою сум заборгованості відповідача.

17. Врахувавши усі обставини справи, керуючись частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) та правовим висновком Верховного Суду, викладеним у його постанові від 27 березня 2019 року у справі № 912/1703/18, щодо критеріїв оцінки підстав для можливого зменшення пені, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення пені, яка підлягає стягненню з відповідача. Також апеляційний суд здійснив відповідний перерахунок сум 3 % річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.

18. Щодо питання звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, враховуючи, що предмет іпотеки перебуває у стадії оформлення спадкових прав спадкоємиці після прийняття нею майна, яке становить предмет іпотеки, у спадщину, то апеляційний суд звернувся до чинного законодавства та до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 26 січня 2022 року у справі № 520/7281/15-ц, й вказав, що відсутність отриманого свідоцтва про право на спадщину за умови, що ця спадщина фактично була прийнята спадкоємицею (факт, який не спростований у суді та не заперечується) не перешкоджає відповідачу звертатися з відповідним позовом. Наявність прав власності на майно, що становить предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 грудня 2007 року, апеляційний суд виснував на підставі матеріалів справи. Доводів на спростування цих висновків не надано.

19. Апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та необхідність задовольнити ці вимоги. Зокрема, апеляційний суд, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у його постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, вказав на те, що відсутність направлення позивачем вимоги відповідачу про усунення порушення не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем свого права звернутись до суду за відповідним захистом.

20. У серпні 2022 року представник АТ «Ощадбанк» (адвокат Шидерова Н. С.)подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат у розмірі 1 293 486,19 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.

21. З урахуванням змісту касаційної скарги АТ «Ощадбанк» оскаржує зазначене судове рішення на підставі пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (в редакції, чинній на момент вчинення відповідних процесуальних дій, далі -ЦПК України).

22. Зокрема, АТ «Ощадбанк» вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України правові висновки Верховного Суду щодо підстав та принципів, за якими може бути прийняте рішення про зменшення суми пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, викладені у його постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 914/2202/18, від 12 вересня 2019 року у справі 910/10427/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 905/2149/18, від 06 вересня 2019 року у справі № 914/2252/18, від 27 вересня 2019 року у справі № 923/760/16.

23. Також позивач вважає, що апеляційний суд на власний розсуд здійснив на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК Україні. Перше не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, з приводу того, що ці стягнення розуміються як складова грошового зобов'язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, у зв'язку з чим не може прирівнюватися, на думку позивача, до пені. Зменшення інфляційних втрат за власним розсудом суду позивач вважає неприпустимим, але вказує, що правовий висновок Верховного Суду з цього питання взагалі відсутній.

24. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2022 рокупісля усунення недоліків касаційної скарги відкрите касаційне провадження у справі, витребувана справа № 495/10272/13-ц.

25. У грудні 2022 року адвокат Гасанов Керим Ісфендіярович, який представляє ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк». У відзиві одночасно вказано, що касаційна скарга повинна бути задоволена частково - постанову апеляційного суду необхідно скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції у скасованій цієї постановою апеляційного суду частині, оскільки воно не відповідає закону, та що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною та необґрунтованою.

26. Фактично усі аргументи цього відзиву зводяться до часткового повторення мотивів суду першої інстанції й незгоди із аргументами апеляційного суду та стосуються цих аргументів, а не доводів касаційної скарги АТ «Ощадбанк».

27. Відзив особи на касаційну скаргу не є заміною власної касаційної скарги цієї особи на будь-яке судове рішення відповідно до змісту статей 392 та 395 ЦПК України. Якщо ОСОБА_1 не згоден із обґрунтованістю та законністю судового рішення суду апеляційної інстанції, то він не позбавлений права його касаційного оскарження відповідно до правил ЦПК України, про що прямо зазначив апеляційний суд. Але ОСОБА_1 таким правом належним чином не скористався.

28. Враховуючи, що у відзиві ОСОБА_1 не містяться аргументи на спростування доводів касаційної скарги по суті, а також відповідно до доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17), Верховний Суд не бере до уваги взаємовиключні вимоги та безпредметні з точки зору змісту касаційної скарги, на яку подається цей відзив, аргументи відзиву ОСОБА_1 .

29. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

30. 16 січня 2023 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В. (суддя-доповідач).

31. Під час підготовки цієї справи до розгляду з`ясовано, що касаційне провадження у цій справі відкрите Верховним Судом помилково та підлягає закриттю з огляду на таке.

32. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

33. Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом. Ця норма окремо підкреслює, що право касаційного оскарження судового рішення обмежене конкретними випадками, передбаченими законом.

34. Згідно із частиною другою статті 382 ЦПК України постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку у випадках, передбачених ЦПК України.

35. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

36. Водночас суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку) (згідно із пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України).

37. Ознайомившись з матеріалами справи № 495/10272/13-ц, враховуючи зміст оскаржуваних судових рішень та доводи касаційної скарги, взявши до уваги критерії подібності правовідносин, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, Верховний Суд дійшов висновку, що твердження АТ «Ощадбанк» про невідповідність оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції у частині неврахування правових висновків Верховного Суду щодо умов зменшення стягнення пені, викладених у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 914/2202/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 910/10427/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 905/2149/18, від 06 вересня 2019 року у справі № 914/2252/18, від 27 вересня 2019 року у справі № 923/760/16 не відповідають дійсності.

38. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

39. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

40. Апеляційний суд погодився з обставинами, встановленими судом першої інстанції, які не отримали належної юридичної оцінки суду першої інстанції, та вказав, що відповідно до проведеної судово-економічної експертизи було встановлено, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 21 червня 2017 року складає - 1 590 530,27 грн., у тому числі: 267 545,08 грн - зі сплати основного боргу за кредитом; 29 499,00 грн - зі сплати процентів за користування кредитом; 672 589,84 грн - зі сплати пені; 37 544,97 грн - зі сплати 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту; 583 351,38 грн - інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом. Цей факт позивачем не спростовувався та не спростований. Правильність розрахунків експерта також у касаційній скарзі не заперечується позивачем, зокрема, позивач вимагає стягнення 3 % та інфляційних втрат саме у цих сумах.

41. Суд апеляційної інстанції вказав, що він з урахуванням встановлених обставин справи (у тому числі, щодо експертної доведеності суми заборгованості, можливостей встановлення належного виконання умов кредитного договору від 05 грудня 2007 рокуйого сторонами, надання учасниками спору суду належних документів) дійшов висновку про дисбаланс між сумою заборгованості та сумою відповідної пені, у зв'язку з чим керуючись, зокрема статтею 89 ЦПК України, також дійшов висновку про необхідність зменшення суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача.

42. Апеляційний суд дійшов висновку, що доведений розмір збитків позивача складає 297 044,08 грн: 267 545,08 грн зі сплати основного боргу за кредитом + 29 499,00 грн зі сплати процентів за користування цим кредитом. З урахуванням встановленої зазначеною експертизою суми пені ця сума збільшується до 969 634,02 грн: 297 044,08 грн (відповідний розмір збитків) + 672 589,84 грн (пеня).

43. Однак розмір пені необхідно зменшити з 672 589,84 грн до розміру збитків у сумі 297 044,08 грн. У зв'язку з цим загальна сума заборгованості (без урахування 3 % річних та інфляційних втрат) становить 594 088,16 грн: 267 545,08 грн (заборгованість зі сплати основного боргу за кредитом) + 29 499,00 грн (заборгованість зі сплати процентів за користування цим кредитом) + 297 044,08 грн (сума зменшеної судом пені).

44. При цьому суд апеляційної інстанції керувався усім набором критеріїв, які визначив у своїх правових висновках Верховний Суд, для встановлення зазначеної необхідності зменшення суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача. Зокрема, апеляційний суд послався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у його постанові від 27 березня 2019 року у справі № 912/1703/18, з викладенням у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду цих принципів. На ці самі принципи фактично вказує й позивач, посилаючись на відповідний правовий висновок Верховного Суд, викладений у його постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 914/2202/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 910/10427/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 905/2149/18, від 06 вересня 2019 року у справі № 914/2252/18, від 27 вересня 2019 року у справі № 923/760/16. Підстав для відступу від цього правового висновку Верховного Суду не вбачається.

45. Отже, відсутні підстави говорити про те, що апеляційний суд не застосував правовий висновок Верховного Суду, викладений у вищенаведених постановах Верховного Суду, оскільки саме по собі власне тлумачення позивачем обставин конкретної справи на підставі висновку Верховного Суду не є доказом недотримання апеляційним судом цього висновку, а є лише незгодою позивача із висновками апеляційного суду, які він зробив з урахуванням конкретних обставин справи на підставі такого висновку Верховного Суду.

46. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, з цієї статті прямо слідує, що відповідні розрахунки здійснюються на підставі суми простроченої заборгованості. У рамках цієї справи - на підставі простроченої суми заборгованості, встановленої апеляційним судом.

47. Отже, законне зменшення суми пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України означає зменшення суми простроченої заборгованості, яка стягується за рішенням суду. А відтак, саме від цієї суми рахуються й 3 % річних (відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, не спростованих учасниками судового спору, інший розмір процентів не встановлений договором або законом), й інфляційні втрати згідно встановленого індексу інфляції за весь час прострочення щодо присудженої суми боргу. Саме від такої суми (зменшеної на різницю зменшеної суми пені) апеляційний суд здійснив новий розрахунок 3 % річних та інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом, присудивши їх на користь АТ «Ощадбанк».

48. Зокрема, апеляційний суд виходив з того, що сума 3 % річних від першочергово заявленої суми простроченої заборгованості (без зменшення пені), підтвердженої зазначеною експертизою, становила 37 544,97 грн (969 634,02 грн х 3 % річних). Отже підтверджена константа розрахунку 3 % у цьому випадку може бути встановлена наступним розрахунком: 37 544,97 грн / 969 634,02 грн. Для математичного встановлення суми 3 % річних від суми заборгованості з урахуванням зменшеної пені необхідно помножити цю суму на зазначену константу. Апеляційний суд правильно порахував цю суму, яка становить 23 003,55 грн: (37 544,97 грн / 969634,02 грн) х 594 088,16 грн.

49. Аналогічний розрахунок апеляційний суд застосував й до визначення суми інфляційних втрат з урахуванням зменшення суми пені, яка підлягає стягненню. Сума інфляційних втрат від першочергово заявленої суми простроченої заборгованості (без зменшення пені), підтвердженої зазначеною експертизою, становила 583 351,38 грн. Отже підтверджена константа розрахунку інфляційних втрат у цьому випадку може бути встановлена наступним розрахунком: 583 351,38 грн / 969 634,02 грн. Для математичного встановлення суми інфляційних втрат від суми заборгованості з урахуванням зменшеної пені необхідно помножити цю суму на зазначену константу. Апеляційний суд правильно порахував цю суму, яка становить 357 415,42 грн: (583 351,38 грн грн / 969634,02 грн) х 594 088,16 грн.

50. У мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду помилково записана сума 594 008,16 грн замість правильної 594 088,16 грн (сума: 267 545,08 грн - заборгованість зі сплати основного боргу за кредитом, 29 499,00 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 297 044,08 грн - заборгованість зі сплати пені, зменшена судом), але при цьому математичні розрахунки проводились апеляційним судом саме з урахуванням суми 594 088,16 грн. Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

51. Тому безпідставним є твердження, що апеляційний суд на власний розсуд здійснив зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, що не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Апеляційний суд виконав прямий припис частини другої статті 625 ЦК України.

52. Також, враховуючи вищезазначене, відсутні підстави посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України щодо відсутності правового висновку Верховного Суду щодо можливості зменшення інфляційних втрат особи на розсуд суду, оскільки апеляційний суд керувався прямими приписами частини третьої статті 551 ЦК України.

53. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі також - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України).

54. ЄСПЛ зауважує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine»), заява № 3236/03, п. 40).

55. Вищезазначений принцип правової визначеності є елементом забезпечення завдань цивільного судочинства, визначених у частині першій статті 2 ЦПК України.

56. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

57. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року), та принципом остаточності судових рішень res judicata.

58. Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.

59. Верховний Суд з огляду на викладене вважає, що касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року, підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, статтями 19, 389, 396 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргоюАкціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді /підпис/ В. В. Пророк

/підпис/ І. В. Литвиненко

/підпис/ Є. В. Петров