печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача-2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі - відповідач-1, НБУ), Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - відповідач-2, АТ «А-Банк»), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність НБУ щодо нездійснення контролю за дотриманням АТ «А-Банк» нормативно-правових актів, що регламентують порядок проведення переказу, а саме переказу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») від 30.06.2022 року на рахунок позивача в АТ «А-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. та незастосування до АТ «А-Банк» відповідних заходів впливу, передбачених законодавством України, покладених на НБУ; визнати протиправними дії АТ «А-Банк» щодо утримання коштів за переказом АТ КБ «Приватбанк» від 30.06.2022 року на рахунок позивача в АТ «А-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. на транзитному рахунку; визнати протиправним рішення АТ «А-Банк» про розірвання з позивачем укладених договорів та закриття рахунків; зобов`язати АТ «А-Банк» зарахувати переказ АТ КБ «Приватбанк» згідно з квитанцією від 30.06.2022 року у сумі 1 869 943,21 грн. на рахунок позивача, відкритий в АТ «А-Банк»; стягнути з АТ «А-Банк» на користь позивача відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пеню в розмірі 1 869,94 грн.; стягнути з АТ «А-Банк» на користь позивача пеню відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 1 346 359,11 грн.; стягнути з АТ «А-Банк» на користь позивача 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30.06.2022 року та 01.07.2022 року АТ КБ «Приватбанк» здійснено перекази коштів за реквізитами на рахунок позивача в АТ «А-Банк», що підтверджується дублікатами квитанцій від 01.07.2022 року № NP18515686 та від 30.06.2022 року № NP32035914.

Переказ від 01.07.2022 року зарахований того ж дня.

Кошти за переказом від 30.06.2022 року на суму 1 869 943,21 грн. на рахунок не зараховані. Протягом 4 діб АТ «А-Банк» повідомляв, що перекази між банками здійснюються протягом 3 робочих днів. У подальшому АТ «А-Банк» повідомив, що кошти за переказом від 30.06.2022 року не надходили.

06.07.2022 року позивач звернувся до АТ «А-Банк» з вимогою зарахувати на рахунок та видати вищевказані кошти, а також пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язань банком.

07.07.2022 року АТ «А-Банк» повідомлено про обов`язок банку здійснювати аналіз фінансових операцій клієнтів з метою виявлення фінансових операцій, що не відповідають фінансовому стану та/або змісту діяльності клієнта. З метою уточнення суті діяльності та характеру здійснених операцій банк просив надати пояснення та документи щодо фінансових операцій з надходження на рахунок коштів.

07.07.2022 року позивач надав банку всі необхідні документи та пояснення.

08.07.2022 року АТ «А-Банк» повідомив позивача про прийняте рішення, згідно з яким будуть розірвані з позивачем укладені договори та закриті поточні рахунки, а саме, у зв`язку із встановленням неприйнятного високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта та запропоновано надати рахунок в іншому банку для переказу коштів.

09.07.2022 року позивач звернувся до банку з вимогою, в якій повідомив про відсутність у нього рахунків в інших банках, на які можливо здійснити переказ, та вимагав видати переказ від 30.06.2022 року через касу банку довіреній особі.

Листом від 12.07.2022 року позивачу відмовлено у видачі коштів через касу банку.

19.07.2022 року позивач звернувся до банку з вимогою повернути кошти в розмірі 1 869 943,21 грн. в АТ КБ «Приватбанк» або зарахувати на його рахунок, відкритий в АТ «А-Банк», та виплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язань банком, однак відповіді позивачу не надано, кошти не повернуті та утримуються на транзитному рахунку АТ «А-Банк».

Позивач вважає неправомірними дії відповідача-2 щодо неповернення коштів та рішення про розірвання договорів та закриття поточних рахунків; повідомлення банку про розірвання договорів не містить жодних підстав становлення неприйнятно високого ризику.

З 04.07.2022 року (день, коли кошти мали бути зараховані на рахунок) по 06.07.2022 року (день, коли банку направлено вимогу зарахувати на рахунок та видати кошти) банк повинен сплатити пеню відповідно до ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в розмірі 0,1 %, що становить 1 869,94 грн.

Крім того, банк повинен сплатити пеню в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з 06.07.2022 року по 29.07.2022 року за 24 дня прострочення в розмірі 1 346 359,11 грн.

Крім зазначеного, позивач вважає, що вищевказаними діями банку йому завдано моральної шкоди, яка полягає у психологічному напруженні, розчаруванні та незручностях, що виникли внаслідок протиправних дій банку.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 27, 30-32, 42 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 15, 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 23, 1074 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2022 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до НБУ, АТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та призначено підготовче засідання у справі на 10.11.2022 року.

01.09.2022 року до суду надійшов відзив представника АТ «А-Банк» на позовну заяву, у якому він просить залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ; відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що 12.07.2022 року позивачем вже було подано до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву з аналогічними вимогами, за якою 12.07.2022 року відкрито провадження у справі № 202/3586/22. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» прийнято рішення про відмову в обслуговуванні та розірвання договірних відносин стосовно 149 фізичних осіб, які видали довіреності ОСОБА_1 щодо розпорядження їхніми коштами. 19.06.2022 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про перерахування коштів, що належать вказаним 149 фізичним особам на його рахунок в АТ «А-Банк». 30.06.2022 року до АТ «А-Банк» надійшов платіж з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» для зарахування на рахунок НОМЕР_2 в АТ «А-Банк», відкритий позивачу. Кошти в сумі 1 869 943,21 грн. зараховані в той же день на банківський рахунок 3720 (суми до з`ясування), який використовується співробітниками фінансового моніторингу банку в разі проведення додаткового вивчення платежів. 07.07.2022 року банк повторно направив запит позивачу, відповідь на який отримано 08.07.2022 року. Того ж дня банк повідомив позивача про прийняте рішення розірвати укладені з ним договори та закрити поточні рахунки. Відповідач-2 не може повернути кошти на рахунок АТ КБ «Приватбанк», оскільки вони надійшли з транзитного рахунку АТ КБ «Приватбанк», а не з рахунку позивача чи іншої фізичної або юридичної особи. Банк може перерахувати ці кошти на рахунок позивача в АТ КБ «Приватбанк», якщо останній надасть інформацію про його реквізити або реквізити рахунку в іншому банку. Відповідач-2 також не може видати кошти готівкою, оскільки видаткові документи каси позивач у подальшому зможе використовувати для підтвердження (легалізації) законності отримання коштів їх використання. На підставі Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Відповідач-2 вимушений встановити позивачу неприйнятно високий ризик ділових відносин та розірвати з ним відносини, отже, банк не може продовжувати обслуговувати позивача, в тому числі і шляхом касового обслуговування, та пропонує йому надати реквізити його рахунка, відкритого в іншому банку для перерахування коштів позивача. Крім того, рахунок, відкритий в АТ «А-Банк», є рахунком фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця, та не призначений для зарахування коштів, отриманих від підприємницької діяльності, проте, позивач надав банку на підтвердження джерела отримання коштів декларації як фізична особа-підприємець.

07.11.2022 до суду надійшла уточнена позовна заява позивача, у якій він просить: визнати протиправною бездіяльність НБУ щодо нездійснення контролю за дотриманням АТ «А-Банк» нормативно-правових актів, що регламентують порядок проведення переказу, а саме переказу АТ КБ «Приватбанк» від 30.06.2022 року на рахунок позивача в АТ «А-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. та незастосування до АТ «А-Банк» відповідних заходів впливу, передбачених законодавством України, покладених на НБУ; визнати протиправними дії АТ «А-Банк» щодо утримання коштів за переказом АТ КБ «Приватбанк» від 30.06.2022 року на рахунок позивача в АТ «А-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. на транзитному рахунку; визнати протиправним рішення АТ «А-Банк» про розірвання з позивачем укладених договорів та закриття рахунків; стягнути з АТ «А-Банк» на користь позивача відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пеню в розмірі 1 869,94 грн.; стягнути з АТ «А-Банк» на користь позивача пеню відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 4 319 568,82 грн.; стягнути з АТ «А-Банк» на користь позивача 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В уточненій позовній заяві позивач збільшив розмір пені, нарахованої відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням збільшеного періоду нарахування - з 06.07.2022 року по 21.09.2022 року (77 днів), оскільки банком спірні кошти були зараховані на рахунок лише 21.09.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2022 року справу знято з розгляду у зв`язку з повідомленням про замінування суду та призначено наступне судове засідання на 27.02.2023 року.

26.12.2022 року до суду надійшов відзив представника АТ «А-Банк» на уточнений позов, у якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що 20.09.2022 року позивач відкрив рахунок в іншому банку та 21.09.2022 року на цей рахунок відповідач-2 перерахував спірні грошові кошти.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року клопотання представника відповідача-1 НБУ про закриття провадження у справі задоволено. Провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до НБУ про визнання протиправною бездіяльності НБУ щодо нездійснення контролю за дотриманням банком нормативно-правових актів, що регламентують порядок проведення переказу та незастосування до банку відповідних заходів впливу, передбачених законодавством України, покладених на НБУ, закрито.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 17.08.2023 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2023 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 02.11.2023 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2023 року в задоволенні заяви представника відповідача-2 АТ «А-Банк» про залишення позовної заяви без розгляду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «А-Банк» про захист прав споживачів відмовлено.

Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що згідно з копіями дублікатів квитанцій від 01.07.2022 року № NP18515686 та від 30.06.2022 року № NP32035914 АТ КБ «Приватбанк» здійснило переказ коштів згідно із заявою ОСОБА_1 на його рахунок в АТ «А-Банк». Кошти за переказом від 30.06.2022 року на суму 1 869 943,21 грн. на рахунок не зараховані.

Згідно з копією вимоги від 06.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «А-Банк» з вимогою зарахувати на рахунок та видати вищевказані кошти, а також сплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язань банком.

Відповідно до копії повідомлення на адресу електронної пошти ОСОБА_1 07.07.2022 року АТ «А-Банк» повідомив, що кошти за переказом від 30.06.2022 року на суму 1 869 943,21 грн. на рахунок не зараховані; банк спростовує надходження коштів за переказом від 30.06.2022 року та просить підтвердити проведення нацбанком зазначеного платежу.

Згідно з копією повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків АТ «А-Банк» повідомлено позивача про прийняте рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з позивачем договори та закриті поточні рахунки на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме, у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта. Для перерахування залишку коштів на інший рахунок, відкритий позивачем в іншому банку, позивачу необхідно у строк 5 днів від дня надсилання цього повідомлення відправити на електронну адресу банку відповідні документи.

Згідно з копією вимоги від 19.07.2022 року ОСОБА_1 повідомив АТ «А-Банк», що не має рахунків в інших банках, тому просить повернути кошти в сумі 1 869 943,21 грн. на його рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», або зарахувати на його рахунок, відкритий в АТ «А-Банк», а також виплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язань банком.

Відповідно до копії листа від 02.09.2022 року № 20.1.0.0.0/7-20220829/57 АТ «А-Банк» повідомило позивача, що видача коштів через касу банку довіреній особі неможлива; для перерахування залишків необхідно надати номер рахунку в іншому банку; залишки будуть перераховані протягом 5 днів після отримання відповідної заяви.

Згідно з копією вимоги від 13.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «А-Банк» та вимагав видати переказ від 30.06.2022 року на суму 1 869 943,21 грн. через касу АТ «А-Банк».

Відповідно до копії платіжного доручення від 21.09.2022 року № 16245427 АТ «А-Банк» здійснило переказ коштів у розмірі 1 869 943,21 грн. на рахунок ОСОБА_1 в АТ «ПУМБ».

За положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За положеннями ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Згідно з п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 1075 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі: відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку; за наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначено, що суб`єктами первинного фінансового моніторингу є, зокрема, банки.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі: якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені; встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей; подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу; виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою; якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції. У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 цього Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною; застосування до них спеціальних економічних або інших обмежувальних заходів (санкцій) відповідно до Закону України «Про санкції».

Тобто банк зобов`язаний відмовитися від підтримання ділових відносин, у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

За приписами ст. 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу (крім спеціально визначених суб`єктів первинного фінансового моніторингу, що провадять свою діяльність одноособово, без утворення юридичної особи) з урахуванням вимог законодавства, результатів національної оцінки ризиків та оцінки ризиків, притаманних його діяльності, розробляє, впроваджує та оновлює правила фінансового моніторингу, програми проведення первинного фінансового моніторингу та інші внутрішні документи з питань фінансового моніторингу (далі - внутрішні документи з питань фінансового моніторингу) і призначає працівника, відповідального за його проведення (далі - відповідальний працівник). Внутрішні документи з питань фінансового моніторингу повинні містити процедури, достатні для забезпечення ефективного управління ризиками, а також для запобігання використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

За положеннями ч. 2 ст. 11 цього Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин.

Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачено, що ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка. З метою неперешкоджання звичайній діловій практиці верифікація клієнта може здійснюватися за необхідності під час встановлення ділових відносин. У такому разі здійснення верифікації має бути завершене якнайшвидше після першого контакту з клієнтом, за умови здійснення ефективного управління ризиками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення. Верифікація клієнта також може бути здійснена після відкриття рахунка, але до проведення по ньому першої фінансової операції. Верифікація здійснюється також в інших випадках, установлених Національним банком України для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, за якими він відповідно до цього Закону здійснює державне регулювання і нагляд.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 цього Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким субєктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.

За змістом п. 1 ч. 8 ст. 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкти первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та верифікації резидентів встановлюють: 1) для фізичної особи - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, відомості про місце проживання або місце перебування, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків в електронному безконтактному носії, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності). Якщо за звичаями національної меншини, до якої належить особа, прізвище або по батькові не є складовими імені, зазначаються лише складові імені; 2) для фізичної особи - підприємця - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, відомості про місце проживання або місце перебування, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків в електронному безконтактному носії; дату та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації; реквізити банку, в якому відкрито рахунок, і номер поточного рахунка (за наявності), унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності). Якщо за звичаями національної меншини, до якої належить особа, прізвище або по батькові не є складовими імені, зазначаються лише складові імені. Банки як суб`єкти первинного фінансового моніторингу можуть не встановлювати щодо резидентів (фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб) реквізити іншого банку, в якому відкрито рахунок, і номер поточного рахунка.

Згідно з ч. 14 ст. 11 цього Закону повторна ідентифікація та верифікація клієнта (його представника) не є обов`язковими, якщо ця особа раніше була ідентифікована та верифікована згідно з вимогами закону, за умови відсутності у суб`єкта первинного фінансового моніторингу підозр та/або підстав вважати, що наявні документи, дані та/або інформація про клієнта (представника клієнта) є нечинними (недійсними) та/або неактуальними. Ідентифікація та верифікація клієнта не здійснюються в разі вчинення правочинів між банками, зареєстрованими в Україні.

Отже, суб`єкти первинного фінансового моніторингу здійснюють ідентифікацію та верифікацію клієнта до/або під час встановлення ділових відносин, вчинення правочинів, при цьому повторна ідентифікація та верифікація не є обов`язковою, за умови відсутності у суб`єкта первинного фінансового моніторингу підозр та/або підстав вважати, що наявні документи, дані та/або інформація про клієнта (представника клієнта) є нечинними (недійсними) та/або неактуальними.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у позові зазначає, що 07.07.2022 року він надав банку всі необхідні документи та пояснення, які витребовував банк. Зазначені доводи не заперечуються відповідачем-2.

Згідно з копією повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків АТ «А-Банк» повідомлено позивача про прийняте рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з позивачем договори та закриті поточні рахунки на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме, у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта. Для перерахування залишку коштів на інший рахунок, відкритий позивачем в іншому банку, позивачу необхідно у строк 5 днів від дня надсилання цього повідомлення відправити на електронну адресу банку відповідні документи.

Вимогою від 19.07.2022 року ОСОБА_1 повідомив АТ «А-Банк», що не має рахунків в інших банках, тому просить повернути кошти в сумі 1 869 943,21 грн. на його рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», або зарахувати на його рахунок, відкритий в АТ «А-Банк», а також виплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язань банком.

Листом від 02.09.2022 року № 20.1.0.0.0/7-20220829/57 АТ «А-Банк» повідомило позивача, що видача коштів через касу банку довіреній особі неможлива; для перерахування залишків необхідно надати номер рахунку в іншому банку; залишки будуть перераховані протягом 5 днів після отримання відповідної заяви.

У відзиві на уточнений позов представник АТ «А-Банк» зазначає, що 19.06.2022 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про перерахування коштів, що належать 149 фізичним особам на його рахунок в АТ «А-Банк». 30.06.2022 року до відповідача-2 надійшов платіж з АТ КБ «Приватбанк» для зарахування на рахунок позивача в АТ «А-Банк». Оскільки з отриманих від позивача документів банк не має змоги встановити походження спірних грошових коштів, а відмова в обслуговуванні клієнтів, з рахунків яких надійшли дані кошти, іншим банком викликає обґрунтовані підозри щодо вказаних операцій, банк вимушений встановити позивачу неприйнятно високий ризик ділових відносин та розірвати з ним відносини.

Так, у випадках, передбачених абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.

За положеннями ст. 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів).

Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених відповідно:

Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду;

центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, - для інших суб`єктів первинного фінансового моніторингу.

При визначенні критеріїв ризиків суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен враховувати типологічні дослідження у сфері запобігання та протидії, підготовлені спеціально уповноваженим органом та оприлюднені ним на своєму веб-сайті, результати національної оцінки ризиків, а також рекомендації суб`єктів державного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:

неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;

наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління НБУ від 19.05.2020 року № 65 (далі - Положення; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 34-37 розділу ІV Положення передбачено, що банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку.

Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків ВК/ФТ, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління ризиками ВК/ФТ, їх мінімізації.

Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень.

Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.

Згідно з п.п. 45, 46 Положення критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до цього Положення, типологічних досліджень СУО, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку.

Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику.

Відповідно до п. 55 Положення шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику.

Згідно з п. 61 Положення банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону про ПВК/ФТ, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо:

1) клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів;

2) клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками.

Згідно з п. 1 Додатку № 12 до Положення банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ.

Відповідно до п.п. 3, 5 п.8 Додатку № 12 до Положення Банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ порядок відмови в передбачених Законом про ПВК/ФТ випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити:

складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону про ПВК/ФТ) у кожному випадку;

порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону про ПВК/ФТ (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

Отже, право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим.

Суд повинен в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

При цьому саме на банку лежить обов`язок підтвердити існування правових підстав для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

За змістом ч.ч. 1-3, 9, 10, 12 ст. 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України.

У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення, повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках у межах зарахованих сум.

У разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки:

ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня, скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій. Строк зупинення відповідних фінансових операцій продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансових операцій:

третього робочого дня з дня зупинення фінансової операції у разі неотримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, передбаченого частиною першою цієї статті, рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової операції;

негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, зазначеного в рішенні спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення відповідних фінансових операцій відповідно до частини другої цієї статті або про зупинення видаткової фінансової операції відповідно до частини третьої цієї статті, повідомлення про скасування спеціально уповноваженим органом такого рішення, але не пізніше 31 робочого дня з дня зупинення фінансової операції;

наступного робочого дня після дати закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій, зазначених у рішенні спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій);

негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу доручення спеціально уповноваженого органу відповідно до частини третьої статті 31 цього Закону про поновлення фінансових операцій, зупинених на виконання відповідного запиту уповноваженого органу іноземної держави.

Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій - третій та дев`ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.

Зазначені норми свідчать, що зупинення фінансових операцій не може становити понад 30 робочих днів. Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом є остаточними та продовженню не підлягають. У разі неприйняття спеціально уповноваженим органом відповідного рішення протягом зазначених строків суб`єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансової операції.

При цьому Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» чітко передбачено випадки, коли факт ненадання документів зумовлює обов`язок суб`єкта первинного фінансового моніторингу встановити клієнту неприйнятно високий рівень ризику, зокрема, за приписами ч. 6 ст. 7 цього Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Отже, в силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів.

Водночас, право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи із встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 910/3245/19, від 20.01.2022 року у справі № 910/18504/20, від 28.12.2022 року у справі № 757/57487/20.

Разом з тим, всупереч вказаним нормам закону та приписам ст. 81 ЦПК України відповідачем-2 не надано жодного обґрунтування та доказів на підтвердження існування підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику.

Не надано відповідачем-2 й самого рішення, згідно з яким розірвані укладені з позивачем договори та закриті поточні рахунки на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», з якого можна було б встановити підстави для його прийняття, передбачені цією нормою.

Направлене позивачу повідомлення відповідача-2 про розірвання договорів і закриття рахунків не містить відповідних підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику та розірвання договорів й закриття рахунків.

Крім того, прийняттю вказаного рішення передувала вимога банку щодо надання позивачем певних документів та інформації, на яку позивач надав банку всі необхідні документи, що не заперечується сторонами.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, у зв`язку з чим банк вважав надані позивачем документи та інформацію недостатніми, невідповідними чи недостовірними.

Вказане свідчить, що позивач не ухилявся від надання банку інформації та документів щодо свого майнового стану та законності джерел походження коштів. Натомість не вбачається, що банк надав належної оцінки наданим позивачам документам та інформації, що також ставить під сумнів дії банку в цій ситуації.

Також, з моменту прийняття банком рішення від 08.07.2022 року, згідно з яким розірвані укладені з позивачем договори та закриті поточні рахунки, відлік 30 робочих днів сплив, і відповідачем-2 не надано доказів його звернення до спеціально уповноваженого органу, щодо результатів такого звернення, як і не прийнято рішення про поновлення фінансових операцій, як це передбачено ст. 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», що додатково свідчить про невідповідність вимогам закону дій відповідача, пов`язаних з утримання коштів за переказом АТ КБ «Приватбанк» від 30.06.2022 року на рахунок позивача в АТ «А-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. на транзитному рахунку та розірванням з позивачем укладених договорів та закриттям рахунків.

Таким чином суд вважає, що відповідач-2 належними та допустимими доказами не довів обґрунтованості підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, а тому вказані дії відповідача-2 не можуть вважатись такими, що відповідають вимогам закону.

На підтвердження своїх доводів відповідач-2 надав лише копію заяви позивача до АТ КБ «Приватбанк» про перерахування залишків коштів, у якій позивач, діючі від імені кожного з клієнтів на підставі довіреності, просить перевести належні кожному клієнтові грошові кошти (пенсії) в повному обсязі на рахунок позивача в АТ «А-Банк» згідно зі списком, а також копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 серії В02 № 545109 та податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 02.02.2021 року № 752.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій АТ «А-Банк» щодо утримання коштів за переказом АТ КБ «Приватбанк» від 30.06.2022 року на рахунок позивача в АТ «А-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. на транзитному рахунку та про визнання протиправним рішення АТ «А-Банк» про розірвання з позивачем укладених договорів та закриття рахунків є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.

За приписами п. 32.1.1 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.

З огляду на вищевказані норми закону, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з АТ «А-Банк» на користь позивача на підставі до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пені в розмірі 1 869,94 грн.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Спірні правовідносини виникли з договору банківського рахунку.

Частиною 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Таким чином, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», стягується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Разом з тим, з огляду на розмір нарахованої позивачем пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» - 4 319 568,82 грн., суд вважає, що такий розмір пені підлягає зменшенню з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві, оскільки він значно перевищує розмір збитків.

Так, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 727/9352/17 міститься висновок, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн., з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц мітиться висновок, що відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

У постанові від 30.09.2020 року у справі № 559/1605/18 Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що стягнення пені у розмірі, який більше ніж у п`ять разів перевищує розмір збитків, не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України), а тому колегія суддів, з урахуванням меж касаційного перегляду та встановлених судами обставин, вважає за можливе зменшити розмір пені до 18 363 грн. (розміру стягнутих збитків).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, позивач просить стягнути пеню, нараховану відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 06.07.2022 року по 21.09.2022 року (дата переказу відповідачем-2 коштів в розмірі 1 869 943,21 грн. на рахунок позивача в АТ «ПУМБ») - 77 днів.

З огляду на зазначені норми закону та вищевказані висновки Верховного Суду, враховуючи, що розмір пені - 4 319 568,82 грн. більше ніж вдвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до 1 869 943,21 грн.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У абз. 2 п. 5 цієї постанови судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, у разі заявлення про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відшкодування шкоди, зокрема й моральної, що зумовлює порушення прав людини, є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн., позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в цьому розмірі, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання.

З огляду на зазначене, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно із Законом України «Про судовий збір» та Законом України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду.

Відтак, оскільки суд задовольняє дві позовні вимоги до відповідача-2 немайнового характеру, за які законом передбачено судовий збір в розмірі 1 984,80 грн. (992,40 грн. + 992,40 грн.), крім того, позивач просив стягнути з відповідача-2 грошові кошти в загальному розмірі 4 421 438,76 грн., однак суд задовольняє позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивача 1 871 813,15 грн., що становить 42,33 % ціни позову, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 7 235,84 грн. з розрахунку: 5 251,04 грн. (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 12 405,00 грн. х 42,33 %) + 1 984,80 грн.

Керуючись Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 року № 65, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 23, 1066, 1068, 1074, 1075 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Акціонерного товариства «Акцент-Банк» щодо утримання коштів за переказом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від 30.06.2022 року на рахунок ОСОБА_1 в Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на суму 1 869 943,21 грн. на транзитному рахунку.

Визнати протиправним рішення Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про розірвання з ОСОБА_1 укладених договорів та закриття рахунків.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 1 869 (одна тисяча вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 94 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 1 869 943 (один мільйон вісімсот шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок три) грн. 21 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 7 235 (сім тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 84 коп.

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач-2 - Акціонерне товариство «Акцент-Банк»: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11; .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 13.11.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький