КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження:
№ 22-ц/824/7980/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ Справа № 754/11620/22

29 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.

суддів : Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Боченка Павла Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року (ухвалене у складі судді Галась І.А., повний текст рішення виготовлено 06 березня 2023 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» про відшкодування збитків, моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» про відшкодування збитків, моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що довіреністю від 22.08.2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посадовою В.В., зареєстрованій в реєстрі за №1333, ОСОБА_3 , уповноважив, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 а, на експлуатацію та розпорядження належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого та зареєстрованого ТСЦ 8043, автомобілем марки «Toyota», моделі «Camry», седан, рік випуску 2007, колір чорний, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , та наділив іншими повноваженнями щодо транспортного засобу, про що вказав у довіреності.

ОСОБА_3 , як власник транспортного засобу, передав наведене вище свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

09.08.2021 року о 12:00 годин по проспекту Степана Бандери, 23-а/1, м. Києва, ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом - міським автобусом марки «Богдан», модель - А09202, державний номер НОМЕР_4 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого спричинив зіткнення з автомобілем марки «Toyota Camry», державний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_1 , про що було складеного протокол про адміністративне правопорушення № 210324 від 09.08.2021 року, відповідно до якого у транспортного засобу марки «Toyota», моделі «Camry», державний номер НОМЕР_5 , були зазначені видимі (зовнішні) пошкодження, зокрема: лакофарбоване покриття та деформація переднього правого крила; лакофарбоване покриття та деформація переднього бампера; пошкодження передньої правої фари.

На час дорожньо-транспортної пригоди власник транспортного засобу - міського автобусу марки «Богдан», модель - А09202, реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , мав чинний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, власників наземних транспортних засобів.

Про настання страхового випадку 11.08.2021 року було повідомлено ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт», страхувальником якого є ОСОБА_6 , згідно електронного договору ОСЦПВНТЗ № ЕР/19194.0111 від 31.05.2021 року з лімітом за шкоду заподіяну життю 260 000,00 гривень, з лімітом за шкоду заподіяну майну 130 000,00 гривень, франшиза 2 600,00 гривень, термін дії з 00.00.00 18.06.2021 по 24:00 17.12.2021.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року у справі № 756/13293/21 була встановлена вина ОСОБА_5 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

ОСОБА_4 04.11.2021 року оформлена та подана заява до ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» на виплату страхового відшкодування.

Листом №518/В від 30.12.2021 року ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» ОСОБА_4 повідомлено, що електронний договір ОСЦПВ №ЕР 191914.011 не зареєстрований у єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ЦБД МТСБУ) та на дату настання ДТП транспортний засіб автобус марки «Богдан», реєстраційний номер НОМЕР_4 , не був забезпечений жодним іншим полісом цивільно-правової відповідальності ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт», а отже страховик не має правових підстав для виплати страхового відшкодування по даній події.

Відповідно до Звіту № 72208 про визначення вартості матеріального збитку від 03.09.2022, який складений ФОП ОСОБА_7 , кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №11698 від 15.05.202, сертифікат СОД №516/19 виданий Фондом державного майна України 08.07.2019, вартість матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ «Toyota Camry», державний номер НОМЕР_5 , станом на 03.09.2022 складає 31 342,45 гривень.

За проведення автотоварознавчого дослідження транспортного засобу «Toyota Camry», державний номер НОМЕР_5 , ФОП ОСОБА_7 було сплачено 2 500,00 гривень, що підтверджується квитанцією; до прибуткового касового ордеру №72208 від 03.09.2022.

Оскільки електронним договором ОСЦПВНТЗ № ЕР/19194.0111 від 31.05.2021 встановлено страхову суму за шкоду, заподіяну майну в розмірі 130000,00 гривень та франшизу в розмірі 2 600,00 гривень, розмір страхового відшкодування, що належить до виплати на користь позивача з ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» за даним договором становить 28742,45 гривень, з ОСОБА_2 - 2600 гривень.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди, позивач зазначала про те, що моральна шкода полягала у тому, що ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом марки «Богдан», модель - А09202, державний номер НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_2 , пошкодив автомобіль «Toyota Camry», державний номер НОМЕР_5 , який був основним засобом пересування. Внаслідок дорожньо-транспортній пригоді, позивач зазнала душевних страждань, що негативно вплинуло на моральний стан, вона пережила нервовий стрес, оскільки в цей час знаходилась за кермом автомобіля. Була вимушена частіше користуватись послугами міського транспорту, аніж транспортним засобом через те, що візуальні пошкодження машини є дуже помітними. Крім того, ухилення відповідачів від здійснення матеріального відшкодування, змусило її та її чоловіка протягом року багаторазово звертатись до страхової компанії та до представника компанії, в якій працює водій, збирати велику кількість документів і, як наслідок, звертатись до суду, що позначилося, на душевному стані та призвело до погіршення взаємовідносин у сім`ї, внаслідок чого вона зазнала моральної шкоди. Спричинену моральну шкоду позивач оцінила в 30000,00 гривень.

Посилаючись на наведене, позивач просила суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму матеріальних збитків (франшизу) у розмірі 2600 гривень 00 копійок;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральної шкоди у розмірі 30000 гривень 00 коп.;

- стягнути з ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» на її користь суму матеріальних збитків у розмірі 28 742 гривні 45 копійок;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ПрАТ судові збір у розмірі 1 984 гривні 80 копійок та витрати за проведення автотоварознавчого дослідження від 03.09.2022 року у розмірі 2500 гривень 00 копійок.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» про відшкодування збитків, моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Боченко П.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та наданим доказам.

Зазначав, що посилання суду, як на підставу для відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу є помилковим. Позивачем надано докази на підтвердження завданих їй збитків, у вигляді витрат, які вона мусить понести для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 31 342,45 грн., а відповідачами вказаний розмір збитків не спростовано.

Також зазначав, що вимога про відшкодування моральної шкоди залишилась поза увагою суду першої інстанції, окрім посилання на відповідні норми матеріального права.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Смоляк О.А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, у позивача не виникло право на стягнення матеріальних збитків, позивач не довели належними та допустимими доказами розмір заподіяних збитків та розмір заподіяної моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 09.08.2021 року о 12:00 годин по проспекту Степана Бандери, 23-а/1, м. Києва, ОСОБА_5 , керуючи автотранспортним засобом - міським автобусом марки «Богдан», модель - А09202, державний номер НОМЕР_4 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого спричинив зіткнення з автомобілем марки «Toyota Camry», державний номер НОМЕР_5 , Під час дорожньої транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року у справі № 756/13293/21 була встановлена вина ОСОБА_5 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 08.10.2021 року.

11.08.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» з повідомленням від потерпілої особи про настання дорожньо - транспортної пригоди.

04.11.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» з заявою про виплату страхового відшкодування, посилаючись на те, що цивільно - правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована ПАТ «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» згідно поліса серії ЕР № 191940111.

Листом №518/В від 30.12.2021 року ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» повідомлено позивачу, що електронний договір ОСЦПВ № ЕР- 191940111 не зареєстрований у єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ЦБД МТСБУ) та на дату настання ДТП транспортний засіб автобус марки «Богдан», реєстраційний номер НОМЕР_4 , не був забезпечений жодним іншим полісом цивільно-правової відповідальності ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт», тому не має підстав для виплати страхового відшкодування по даній події.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом до відповідача ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт»позивач вказувала на те, що страхова компанія незаконно відмовила у виплаті страхового відшкодування, пославшись на те, що електронний договір ОСЦПВ № ЕР-191940111 не зареєстрований у єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ЦБД МТСБУ)

Заявляючи вимоги до ОСОБА_2 , як власника автобуса марки «Богдан», модель - А09202, державний номер НОМЕР_4 , позивач просила стягнути з останньої суму матеріальних збитків (франшизу) у розмірі 2600 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Щодо позовних вимог до ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт»

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

У постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (стаття 11 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об`єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації (частина перша статті 998 ЦК України).

У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним (частина друга статті 981 ЦК України).

Страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним (пункт 3 частини першої статті 989 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що договір страхування може бути нікчемним або оспорюваним. Нікчемність договору страхування має місце, зокрема, у разі: недодержання письмової форми договору страхування; неповідомлення страхувальником страховика про те, що об`єкт уже застрахований. Законодавець не пов`язує нікчемність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з неподанням інформації страховиком про укладені договори до централізованої бази даних. Тобто, невиконання страховиком свого обов`язку щодо подання інформації про укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних не зумовлює його нікчемність.

З матеріалів справи вбачається, що на час дорожньо-транспортної пригоди автобус марки «Богдан», модель - А09202, реєстраційний номер НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_2 , був застрахований у ПрАТ «Український Страховий Стандарт» згідно електронного договору ОСЦПВНТЗ № ЕР/19194.0111 від 31.05.2021 року з лімітом за шкоду заподіяну життю 260 000,00 гривень, з лімітом за шкоду заподіяну майну 130 000,00 гривень, франшиза 2 600,00 гривень, термін дії з 00.00.00 18.06.2021 по 24:00 17.12.2021.

11.08.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» з повідомленням від потерпілої особи про настання дорожньо - транспортної пригоди.

04.11.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» з заявою про виплату страхового відшкодування, посилаючись на те, що цивільно - правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована ПАТ «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» згідно поліса серії ЕР № 191940111.

Листом №518/В від 30.12.2021 року ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» повідомлено позивачу, що електронний договір ОСЦПВ № ЕР-191940111 не зареєстрований у єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ЦБД МТСБУ) та на дату настання ДТП транспортний засіб автобус марки «Богдан», реєстраційний номер НОМЕР_4 , не був забезпечений жодним іншим полісом цивільно-правової відповідальності ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт», тому не має підстав для виплати страхового відшкодування по даній події.

Сторони в заявах по суті справи не заперечували укладення електронного договору ОСЦПВНТЗ № ЕР/191940111 від 31 травня 2021 року; спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Законодавець не пов`язує нікчемність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з неподанням інформації страховиком про укладені договори до централізованої бази даних.Тобто, невиконання страховиком свого обов`язку щодо подання інформації про укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних не зумовлює його нікчемність.

Відповідно до Звіту № 72208 про визначення вартості матеріального збитку від 03.09.2022, який складений ФОП ОСОБА_7 , кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №11698 від 15.05.202, сертифікат СОД №516/19 виданий Фондом державного майна України 08.07.2019, вартість матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ «ToyotaCamry», державний номер НОМЕР_5 , станом на 03.09.2022 складає 31 342,45 гривень.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано докази на підтвердження завданих їй збитків, у вигляді витрат, які вона мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 31 342,45 грн., а відповідачем ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» вказаний розмір збитків не спростовано.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги до ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт» про стягнення суми матеріальних збитків у розмірі 28 742,45 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи та моральної шкоди

Згідно електронного договору ОСЦПВНТЗ № ЕР/19194.0111 від 31.05.2021року розмір франшизи визначено2 600,00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач вказувала, що вона як потерпіла у ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_5 , зазнала душевних страждань, що негативно вплинули на її моральний стан, вона пережила стрес, оскільки в цей час знаходилась за кермом автомобіля, та тепер вимушена частіше користуватися послугами міського транспорту.

Поняття «франшиза» міститься у ст. 9 Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Матеріали справи не містять доказів та судом не встановлено обставин, які свідчили б про наявність підстав для притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за шкоду, завдану позивачу іншою особою - водієм ОСОБА_5 , який керував автобусом «Богдан», д.н. НОМЕР_4 .

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст. 51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов'язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов'язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов'язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №200/8461/15-ц,від 03 травня 2022 року у справі №711/3591/21).

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі №200/7595/18.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, пред`явила вимоги до ОСОБА_2 , як власника автомобіля.

При цьому, вимог до ОСОБА_5 , який на момент ДТП керував автомобілем «Богдан», модель - А09202, державний номер НОМЕР_4 , та з вини якого сталася ДТП, позивач не заявляла.

У ході розгляду справи у суді першої інстанції позивач не зверталася до суду з клопотанням про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_5 .

Отже, коло осіб - учасників справи позивач визначила з порушенням норм процесуального права.

При цьому, суд позбавлений права самостійно замінити неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача.

А тому, пред`явлення позову до неналежного відповідача/співвідповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

На наведене вище суд першої інстанції уваги не звернув.

Оскільки, суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено ОСОБА_5 , який на момент ДТП керував автомобілем «Богдан», модель - А09202, державний номер НОМЕР_4 , з вини якого сталася ДТП, та відповідно завдав позивачці моральну шкоду, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми франши та моральної шкоди не ґрунтується на вимогах закону, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» про відшкодування збитків, моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» на користь позивача матеріальних збитків у розмірі 28 742,45 грн., а в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи та моральної шкоди відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення вимог позивача до відповідача ПрАТ «СК «Український Страховий Стандарт», з останнього на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 480,80 грн. та витрати за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2 500 грн.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 також просила стягнути витрати на правничу допомогу, зазначивши, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції склали 22 500 грн., а орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції складає 24 000 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України професійна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, ґкф сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків) Такідокази подаються до закінчення судових дебатів або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відсутність розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

В обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, адвокатом не було надано відповідний договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про належне його виконання, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу та до закінчення розгляду справи позивач і його представник не подавали до суду заяву, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Не було долучено також до апеляційної скарги розрахунку з якого можна б було встановити скільки конкретно часу адвокатом витрачено і на яку правничу допомогу.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу , надану, як в суді першої інстнанції так і в апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Боченка Павла Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» про відшкодування збитків, моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» на користь ОСОБА_1 суму матеріальних збитків у розмірі 28 742 гривні 45 копійок.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український Страховий Стандарт» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 480,80 грн. та витрати за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2 500 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.В. Желепа

Судді: О. Ф. Мазури

О. В. Немировська