Справа № 447/2828/22 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2680/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління юстиції ( м. Львів) про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), в якому просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 400 мільярдів гривень за рахунок Державного бюджету України за дії, вчиненні начальником ВДВС Миколаївського РУЮ Львівської області ОСОБА_2 , правонаступником якого відповідно ст.104 ЦК України став Миколаївський відділ державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), складанням постанови від 26.07.2013 року про внесення змін до постанови державного виконавця ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Марутяка О.І. від 10.06.2013 року про відмову у відкритті виконавчого провадження по справі №2-34/10.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у зв`язку з винесенням начальником ВДВС Миколаївського РУЮ Львівської області Зубарєвим А.А. зазначеної вище постанови, скасованої, в подальшому, ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17.09.2013 року у справі №447/2551/13-ц, йому завдано моральну шкоду, як пенсіонеру та людині похилого віку, яка виражається в принижені честі та гідності, а також діловій репутації. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в сумі 400 мільярдів гривень.

Просив поновити строк позовної давності для подання позову, оскільки такий закінчився 09.12.2016 року, так як ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 17.09.2013 року набрала законної сили 09.12.2013 року.

Стверджував, що вказаний строк ним пропущений з поважних причин, у зв`язку із перебуванням з 18.06.2014 року по 07.07.2014 року, з 08.07.2014 року по 16.07.2014 року, з 29.12.2014 року по 06.01.2015 року, з 03.10.2016 року по 13.10.2016 року, з 14.02.2017 року по 02.03.2017 року, з 30.12.2019 року по 10.01.2020 року, з 23.04.2021 року по 06.05.2021 року на стаціонарному лікуванні в Миколаївській районній лікарні та Новороздільській міській лікарні.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати з оплати судового збору віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що вступна та описова частини оскаржуваного рішення не відповідають мотивам і вимогам позовної заяви, судом неправильно зазначені сторони у справі та неправильно встановлені фактичні обставини справи.

За позицією апелянта, суд при розгляді справи допустив низку процесуальних порушень, зокрема, не повідомив його про дату, час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Вважає, що рішення є неповним, прийняте з порушенням ст.ст.95, 183, 263, 264, 265 ЦПК України, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Наголошує, що не розгляд його заяв від 21.06.2023 року, 26.07.2023 року, адресованих голові Миколаївського районного суду Львівської області про постановлення окремої ухвали щодо судді, головуючого у справі, є порушенням норм процесуального права і, додатково, вказує на незаконність рішення та наявність підстав для його скасування.

Зазначає, що на підставі ч.2 ст.264 ЦК України строк загальної позовної давності не сплив між інтервалами знаходження його на лікуванні у медичних закладах, а відтак судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушено п.1.ч.1 ст.268, ч.1 ст.270, ч.2 ст.264 ЦК України.

Звертає увагу на відкриття провадження у справі ухвалою від 07.06.2023 року з порушенням правил підсудності справ.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 19.12.2023 року, є дата складення повного судового рішення 29.12.2023 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.07.2013 року постановою начальника ВДВС Миколаївського РУЮ Зубарєва А.А. внесено зміни до постанови державного виконавця ДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Марутяка О.І. від 10.06.2013 року про відмову у відкритті виконавчого провадження по справі №2-34/10.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17.09.2013 року у справі №447/2551/13-ц визнано дії начальника ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Зубарєва А.А. неправомірними та скасовано постанову начальника ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Зубарєва А.А. від 26.07.2013 року про внесення змін до постанови державного виконавця Марутяка О.І. від 10.06.2013 року.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 просить про відшкодування моральної шкоди, завданої винесенням начальником ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Зубарєвим А.А. постанови від 26.07.2013 року, яка в подальшому була визнана незаконною та скасована ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17.09.2013 року у справі №447/2551/13-ц.

У мотивах позовної заяви, позивач зазначає, що строк подання заяви про відшкодування моральної шкоди наступив 09.12.2013 року (з моменту набрання ухвалою суду законної сили) та, відповідно, закінчився 09.12.2016 року, тому, покликаючись на відповідні періоди перебування на стаціонарному лікуванні, вважає, що строк позовної давності пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Також необхідно зазначити, що згідно з усталеної практики Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (п.73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (п.80), від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (п.61), №522/2201/15-ц (п.62) та №522/2110/15-ц (п.61), від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12 (п.71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (п.134), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (п.51)).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди із констатацією суду відповідних положень та висновків про неможливість застосування наслідків спливу позовної давності до безпідставних позовів, не заслуговують на увагу.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні його позову за безпідставністю заявлених вимог.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Цією статтею визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Складовими частинами цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні, якщо вина є підставою для такої відповідальності.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору і тягне за собою порушення майнових (немайнових) прав та інтересів іншої особи із настанням для неї негативних наслідків (втрат) майнового чи немайнового характеру.

Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а й факт заподіяння шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіянням шкоди.

Ураховуючи наведене, слід дійти висновку, що сам факт задоволення ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17.09.2013 року у справі №447/2551/13-ц скарги позивача на постанову начальника ВДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Зубарєва А.А. від 26.07.2013 року та її скасування за наслідками розгляду скарги, не є достатньою підставою для висновку про заподіяння позивачу внаслідок такої дії (бездіяльності) та/або рішення органу (посадової чи службової особи) державної виконавчої служби моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належними доказами наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, зокрема, факту заподіяння шкоди, її розміру та причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та заподіяною шкодою.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що немає підстав для висновку про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо підсудності даної справи Миколаївському районному суду Львівської області, оскільки позов (за вибором позивача) поданий саме до цього суду, за зареєстрованим місцем проживання позивача, що в повній мірі узгоджується із положеннями статті 28 ЦПК України.

За встановлених і наведених вище обставин справи, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення заявлених позивачем вимог і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич