Номер провадження: 22-ц/813/5141/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Шевцов Артем Валерійович, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частини договору факторингу недійсною,

встановив:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив суд визнати договір про відступлення права вимоги без номеру від 07 липня 2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», недійсним в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ « ОТП ФАКТОРИНГ України» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, так як у цієї юридичної особи відсутні генеральна або індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року задоволено позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частини договору факторингу недійсною. Визнано договір про відступлення права вимоги без номеру від 07 липня 2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» недійсним в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 (як особа, яка не приймала участь у справі), в інтересах якого діє представник-адвокат Шевцов А.В., звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав та інтересів оскаржуваним рішенням, ОСОБА_1 зазначив, що 11 квітня 2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп» укладено Договір факторингу згідно з умовами якого останнє набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 за Кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року.

Цього ж дня, між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_1 укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Стандард Фінанс Групп» відступило за плату ОСОБА_1 належні йому права грошової вимоги за Кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року.

Також, до ОСОБА_1 було відступлено право вимоги до ОСОБА_2 за Іпотечним договором на підставі Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № PML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року, який укладений 11 квітня 2019 року між ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не погасив заборгованість за Кредитним договором, ОСОБА_1 , в позасудовому порядку, реалізував право на звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку», а саме 10 червня 2019 року набув у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та Розділом 6 Іпотечного договору право власності на Предмет іпотеки.

За доводами скаржника, суд першої інстанції не звернув уваги на актуальні правові висновки ВС про те, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ "ОТП Банк" і ТОВ "ОТП Факторинг Україна" був укладений договір факторингу, що не передбачає наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Тож відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 за договором факторингу не є валютною операцію та не потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та залишення поза увагою висновків ВС у аналогічних справах, просив оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції помилково послався на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб`єктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення. Положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням ст. 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами.

Також скаржник зауважив, що поза увагою суду залишилось те, що згідно Додатку від 03 грудня 2009 року до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна», виданого 03 грудня 2009 року серія ФК №241. в останньому вказані види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства: - надання факторингу.

Водночас, відповідно до Постанови ВС по справі №643/11542/15-ц від 10 березня 2021 за приписами ст. 5 ЗУ «Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладанні кредитних договорів, а не договору факторингу.

21 березня 2023 року ОСОБА_3 , від імені якого діє представник-адвокат Скрипник Д.О., засобами поштового зв`язку направив до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому позивач, наполягаючи на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення , також зауважує, що у апеляційній скарзі скаржник зазначає лише про ймовірний, а не реальний зв`язок оскаржуваного рішення та його прав та інтересів, тому позивач просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

10 квітня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Шевцов А.В., звернувся до суду із відповіддю на відзив, у якому наполягаючи на доводах апеляційної скарги зазначив, що боржник не позбавлений можливості здійснити відшкодування суми заборгованості у добровільному порядку, шляхом внесення коштів на депозитний рахунок. Щодо заперечення позивача проти порушення оскаржуваним рішенням прав ОСОБА_1 , скаржник зауважив, що у іншій справі (947/18341/21) представник ОСОБА_3 сам зазначає про порушення прав ОСОБА_1 , оскаржуваним рішенням.

У поданих 19 квітня 2023 року запереченнях на відповідь на відзив позивач наполягає на тому, що застосована судом першої інстанції правова позиція ВС була актуальною на час вирішення спору по суті судом першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача та пояснення учасників справи за апеляційною скаргою,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що"ОТП Факторинг Україна" не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, отже, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду пергшої інстанції, зважаючи на таке.

З матеріалів справи убачається, що 09 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ « ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML 501/229/2008, згідно умов якого ОСОБА_2 були надані кредитні кошти у розмірі 70 380,00 доларів США строком до 09 вересня 2023 року.

В забезпечення виконання кредитного зобов`язання між сторонами було укладено іпотечний договір №PML-501/229/2008, за яким передано в іпотеку нерухоме майно земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :002:1420, яка належала на праві власності ОСОБА_2 ..

Згідно п. 308 додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги за кредитними та іпотечними зобов`язаннями ОСОБА_2 ТОВ « ОТП Факторинг Україна».

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено у частині першій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року №352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України та частину п`яту статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж із урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження №14-222цс18).

При цьому у постанові від 10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц (провадження №14-16цс20), на яку послалася заявник в касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі 346/1305/19 (провадження №14-181цс20), фактично відсилає до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21), в якій зазначено про часткове відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження №14-222цс18), шляхом конкретизації висновку, а саме: відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

За визначенням, наведеним у пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року №15-93, який діяв на час укладення оспорюваних договорів, під "валютними операціями" розумілися: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Частина друга статті 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачала, що резиденти і нерезиденти мали право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України уповноважений видавати індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадали під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видавалися комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У частині четвертій статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" був наведений перелік операцій, які потребували отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпункти "в" та "г" передбачали отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означало також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка мала відношення до цієї операції, якщо інше не було передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Відповідно до Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року №297, в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно з підпунктом 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", факторинг належить до фінансових послуг.

Наведене вище Положення про надання генеральних ліцензій містить застереження, яке зводиться до того, що небанківська фінансова установа має право надавати фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Отже банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Судом встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке є юридичною особою, на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю, 07 липня 2010 року, мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України, що позивачем не спростовано під час вирішення справи, та мало право відповідно до додатку до свідоцтв про реєстрацію фінансової установи, які є невід`ємними частинами свідоцтва про реєстрацію фінансових послуг, здійснювати фінансову послугу у виді факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів на такий вид фінансової послуги.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не здійснювало валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, в тому числі не використовувало іноземну валюту, як засіб платежу, отже, укладений між Банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір не містить ознак валютної операції, сторонами вказаного договору не використовувалась іноземна валюта, як засіб платежу.

З огляду на вказане апеляційний суд доходить висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладення оспорюваного договору без наявності ліцензій на здійснення валютних операцій, оскільки така ліцензія необхідна лише при укладенні кредитного валютного договору. Водночас, ТОВ не укладали з боржником Кредитний договір, а право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі №752/18402/16-ц, від 04 листопада 2020 року в справі №562/3925/18, від 27 вересня 2023 року №295/4526/14.

На вказане суд першої інстанції не звернув належної уваги, і дійшов передчасних висновків про задоволення позовної заяви ОСОБА_2 .

При цьому апеляційний суд відхиляє посилання позивача про ймовірність, а не реальність зв`язку оскаржуваного рішення та прав, свобод та інтересів скаржника ОСОБА_1 , зважаючи на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, положеннями цивільного процесуального законодавства визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову або заяви в порядку окремого провадження.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Тобто, судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 352 ЦПК України повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Аналогічні висновки наведені об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 травня 2020 у справі №904/897/19, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 26.06.2020 у справі № 910/3438/17, від 01 грудня 2020 у справі №910/5511/19, від 11 січня 2021 року у №925/1600/16 та від 06 жовтня 2021 року у справі № 2-12341/10.

Так, оскаржуваним рішенням від 13 вересня 2022 року визнано договір про відступлення права вимоги без номеру від 07 липня 2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» недійсним в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 .

Проте, 11 квітня 2019 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп» укладено Договір факторингу згідно з умовами якого останнє набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 за Кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року.

Цього ж дня, між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_1 укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Стандард Фінанс Групп» відступило за плату ОСОБА_1 належні йому права грошової вимоги за Кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року.

Також, очевидним та безумовним є те, що на день ухвалення оскаржуваного рішення таким порушено не лише матеріальні права ОСОБА_1 , як власника право вимоги до ОСОБА_2 за договором іпотеки № PML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року, а й його процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з вказаних вище підстав.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Шевцов Артем Валерійович, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частини договору факторингу недійсною.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова