КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/2157/23 Головуючий у 1 інстанції: Ярмола О.Я. провадження №22-ц/824/8820/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Чорного Олександра Васильовича - представника ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання дії державного виконавця неправомірними та зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , який діє через свого представника Чорного О.В. , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зі скаргою на дії Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області.

В обґрунтування вимог зазначав, що відповідно до вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 25 травня 2012 року його було визнано винним за ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, що є його індивідуальною власністю, в дохід держави.

Відповідно до виконавчого листа, виданого на підставі цього вироку, Білоцерківським міським відділом ДВС ГТУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження

№ НОМЕР_1.

Вказував, що 10.04.2013 року та 22.07.2016 року були винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якими було накладено арешт на майно ОСОБА_1

28.02.2019 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачу ВП

№ НОМЕР_1 було завершене у зв`язку з неможливістю реалізації майна.

26.07.2022 року представник скаржника Чорний О.В. звернувся до відділу ДВС із заявою про зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 , однак Білоцерківський МВ ДВС відмовив у її задоволені, невбачаючи підстав для зняття арешту відповідно до ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки залишаються невиконаними рішення матеріального характеру.

Скаржник зазначав, що державний виконавець при винесенні постанови від 28.02.2019 року мав припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, однак в порушення ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» не зняв арешт з майна боржника, чим позбавляє скаржника можливості розпорядитись належним йому майном на власний розсуд, а тому скаржник просив суд визнати протиправною бездіяльність Білоцерківського міського відділу ДВС, щодо не зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, зобов`язати Білоцерківський МВ ДВС ГТУЮ у Київській області зняти арешт з частини квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2016 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_1; внести відомості про скасування обтяження до відповідного розділу Державного реєстру речових прав.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2023 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Чорного О.В. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким скаргу задовольнити повністю.

Скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки та не врахував, що відповідно до ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності вироком його не було виконано в такі строки, зокрема, п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин (п.3 ч.1). Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду (ч.2).

Тобто, визначений КК України строк давності виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2012 року в частині додаткового покарання у виді конфіскації всього майна, що є особистою власністю ОСОБА_1 , сплинув, адже вищезазначений вирок суду набрав законної сили 25.06.2012 року, а тому строк виконання вироку до 25.06.2017 року.

Вказує, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2012 року в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_1 не було виконано до 25.06.2017 року, а тому стягувач не має процесуальної можливості та права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом, адже встановлені Законом строки вже сплинули.

Суд першої інстанції вказав, що у разі зняття арешту, суд фактично скасує вирок суду від 25 травня 2012 року в частині конфіскації 1/2 частини майна, що є індивідуальною власністю ОСОБА_1 , в дохід держави, а також існує ризик, що вказана частка майна буде відчужена, а вирок суду від 25 травня 2012 року залишиться не виконаним.

Проте, строки давності виконання вироку суду щодо апелянта в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації майна вже минули, а тому в частині конфіскації майна вирок від 25 травня 2012 року є невиконаним і станом на 2023 рік виконати його немає процесуальної можливості.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, яке конфісковане за вироком суду, а тому відсутня неправомірна бездіяльність Білоцерківського МВ ДВС.

Проте суд першої інстанції при винесені ухали від 27.03.2023 року не врахував, що порядок виконання рішень суду на користь держави, в тому числі щодо конфіскації майна регулюється Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України (далі - Інструкція) та іншими нормативно-правовими актами.

28 лютого 2019 року виконавчий документ було повернуто стягувачу, що підтверджується Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 28 лютого 2019 року, на підставі чого, виконавче провадження НОМЕР_1 було завершено на підставі п.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок виконавця зняти арешт у разі закінчення виконавчого провадження за умови відсутності законодавчих обмежень, визначених у частині першій статті 38 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, виконавче провадження НОМЕР_1 закінчено, а матеріали знищено за строком давності. Конфісковане майно не реалізоване по даний час.

Також суд першої інстанції в своїй ухвалі від 27.03.2023 року зазначив, що накладений арешт не обмежує скаржника у праві користування власністю, а лише обмежує у праві розпорядження власністю.

Проте, відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.ст. 386, 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної, власності є непорушним.

Станом на 2023 рік відпали підстави накладення арешту на майно ОСОБА_1 , оскільки відсутні відкриті виконавчі провадження, а тому ОСОБА_1 має право розпоряджатися своєю власністю, а саме, належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 , а обмеження вказаного права буде порушенням гарантованого Конституційного права (ст.41), що має найвищу юридичну силу.

Зважаючи на те, що строк виконання вироку від 25.05.2012 року закінчився, виконавче провадження завершено, а матеріали його знищені за строками давності, накладений арешт порушує право ОСОБА_1 на вільне володіння та користування, розпорядженням своїм майном, то є достатньо підстав для скасування арешту, накладеного за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2016 року в межах виконавчого провадження

№ НОМЕР_1, накладеного на майно, що належить ОСОБА_1 .

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту майна, яке конфісковане за вироком суду, а тому відсутня неправомірна бездіяльність Білоцерківського МВ ДВС.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 02.10.2012 року головним державним виконавцем Прохацьким Р.О. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 1-496, виданого 21.09.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області згідно вироку суду про конфіскацію 1/2 частини майна, що є індивідуальною власністю ОСОБА_1 в дохід держави.

Постановами від 10.04.2013 року та 22.07.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 в рамках виконання ВП НОМЕР_1.

Встановлено, що постановою від 28.02.2019 року виконавчий лист № 1-496, виданий 21.09.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, повернуто стягувачу на підставі ч. 7 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження».

За ч.3 ст. 451 ЦПК якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.59 Кримінального кодексу України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" (ст. 48 Кримінально-виконавчого кодексу України)

Згідно зі ст.49 Кримінально-виконавчого кодексу України конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.4, 5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Враховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт з майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2023 року по справі № 639/858/21.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №137/1649/17 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г вказано, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №263/1468/17 зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, і боржником, за яким є саме заявник у цій справі».

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, яке конфісковане за вироком суду, а тому відсутня неправомірна бездіяльність Білоцерківського МВ ДВС.

Накладений арешт не обмежує скаржника у праві користування власністю, а лише обмежує у праві розпорядження власністю. А також, у разі зняття арешту, суд фактично скасує вирок суду від 25 травня 2012 року в частині конфіскації 1/2 частини майна, що є індивідуальною власністю ОСОБА_1 , в дохід держави, а також існує ризик, що вказана частка майна буде відчужена, а вирок суду від 25 травня 2012 року залишиться не виконаним.

До матеріалів скарги не долучено доказів в підтвердження права власності ОСОБА_1 доказів того, що на даний час майно обтяжене, та що виконавчий лист на даний час не перебуває на виконанні, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку що вказана скарга є необґрунтованою.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги адвоката Чорного О.В. - представника ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2023 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Чорного Олександра Васильовича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: