ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/4221/22

провадження № 22-ц/4809/668/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Письменного О.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2023 року у складі судді Шевченко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю та незаконними рішеннями органу державної влади..

В обґрунтування позову зазначала, що між нею і ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Кіровоградського регіонального відділення 22.10.2014 на строк до 21.10.2016 укладений договір банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківський металах № 2920-1864. На виконання умов договору Банк прийняв банківські метали (золото) вкладника на вкладний (депозитний) рахунок в кількості 3,22 (три цілих 22 сотих тройських унцій, що дорівнює 100 грамам) на термін з 22.10.2014 до 21.10.2016 на суму 52 528,68 грн. з умовою сплати процентної ставки в розмірі 3,5% річних від суми вкладу. При цьому відповідно до п. п. 3.1.5 п. 3.1 зазначеного договору Банк зобов`язався в останній день терміну розміщення вкладу повернути позивачу обсяг банківських металів, який був перерахований на вкладний рахунок, та нараховані проценти.

Постановою правління Національного банку України від 04.04.2016 № 231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних» ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

05.04.2016 НБУ прийнято постанову № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», і з цієї дати на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2016 № 463 у банку запроваджено тимчасову адміністрацію із повноваженнями, визначеними Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до довідки банку від 22.09.2016 № 2-3/3/9059 її кредиторські вимоги визнані банком в сумі 101 572,90 грн. та включені до реєстру кредиторів у сьому чергу.

Вказує, що вона була вкладником і споживачем банківських послуг.

Судами різних інстанцій визнано протиправною бездіяльність НБУ щодо невжиття заходів забезпечення законних інтересів вкладників ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках, бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів і за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

Особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, а відповідачем у таких справа має виступати держава, як суб`єкт цивільного судочинства, яка набуває такого права через органи державної влади у межах їхньої компетенції. Стягнення коштів, виділених державою на утримання центрального банку держави - Національного банку України, повинно відбуватися з Державного бюджету України в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету України, тобто Державного казначейства України.

Враховуючи зазначене, вважає, що вона має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними бездіяльністю та рішенням органу державної влади за рахунок держави, в розмірі 208 329,59 грн., виходячи з розрахунку: 3,22 тройських унцій х 64 698,63 грн. (згідно повідомленню НБУ про облікову ціну банківських металів станом на 18.08.2022) = 208 329,59 грн.

Просила суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, ід., спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, на її користь шкоду, завдану незаконною бездіяльністю органу державної влади, а також його незаконним рішенням, за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України в розмірі 208 329,59 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає рішення суду таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Посилаючись на доводи аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, зазначав, що ? відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати держава. Проте держава є особливим суб?єктом цивільного судочинства, оскільки безпосередньо не приймає участі у цих правовідносинах. Разом з тим, держава набуває і здійснює цивільні права та обов?язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції (ст. 170 ЦК України).

?Вважає, що відшкодування шкоди повинно здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України.

Посилаючись на Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, зазначав, що ?управління наявними коштами Державного бюджету України, фінансування його видатків відноситься до компетенції Державної казначейської служби України.

Також вказував, що ?Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 передбачено, що ?обов?язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, в тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади покладено на Державну казначейську службу України та і територіальні органи.

Отже, стягнення коштів, виділених державою на утримання центрального банку держави - Національного банку України, повинно відбуватися з Державного бюджету України в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету України, тобто Державного казначейства України.

Вказував, що судом першої інстанції помилково зазначено, що позивачем не залучено Національний банк України до участі у справі, так як відповідачем виступає не НБУ, а держава в особі відповідача.

?Внаслідок викладеного представник ОСОБА_1 вважає, що вона має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними бездіяльністю та рішенням органу державної влади за рахунок держави, в розмірі 230 479,71 грн., виходячи з розрахунку: 3,22 тройських унцій х 71577,55грн. (згідно повідомленню НБУ про облікову ціну банківських металів станом на 29.03.2023р.) = 230479,71 грн.

Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, ід., спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, на користь позивача шкоду, завдану незаконною бездіяльністю органу державної влади, а також його незаконним рішенням, за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України в розмірі 230 479,71 грн.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Кіровоградського регіонального відділення 22.10.2014 року на строк по 21.10.2016 року укладений договір банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківський металах № 2920-1864.

На виконання умов договору Банк прийняв банківські метали (золото) вкладника на вкладний (депозитний) рахунок в кількості 3,22 (три цілих 22 сотих тройських унцій, що дорівнює 100 грамам) на термін з 22.10.2014 року по 21.10.2016 року на суму 52 528,68 грн. з умовою сплати процентної ставки в розмірі 3,5% річних від суми вкладу.

Відповідно до п. п. 3.1.5 п. 3.1 зазначеного договору Банк зобов`язався в останній день терміну розміщення вкладу повернути позивачу обсяг банківських металів, який був перерахований на вкладний рахунок, та нараховані проценти.

Постановою правління Національного банку України від 04.04.2016 року № 231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних» ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів. 05.04.2016 року НБУ прийнято постанову № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», згідно з якою ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії неплатоспроможних, і з цієї дати на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2016 року № 463 у банку запроваджено тимчасову адміністрацію із повноваженнями, визначеними Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Національним банком України прийнято рішення від 18.06.2019 року № 415-рш «Про відкликання банківської ліцензій та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» і банк був ліквідований в жовтні 2020 року.

Як зазначено позивачем та відповідно до довідки банку від 22.09.2016 року № 2-3/3/9059 її кредиторські вимоги визнані банком в сумі 101 572,90 грн. та включені до реєстру кредиторів у сьому чергу.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури ліквідації унеможливлює виплату коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Казначейство не є учасником спірних відносин, що виникли в процесі відкликання банківської ліцензії ПАТ «КБ «Хрещатик» та наступної ліквідації банка. Участь органів Казначейства у справі зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства. Органи Казначейства не уособлюють державу, як «власника» відповідних коштів, і виступають у даних судових справах не як юридичні особи, які самостійно несуть відповідальність за власними зобов`язаннями, а як органи, уповноважені державою провести відповідні перерахування за рахунок бюджетних коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій статті 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина перша статті 26 Закону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється у черговості, визначений у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку.

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17).

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

В справі, що розглядається, позивач визначив відповідачем ДКС України, вказуючи при цьому, що відповідачем у справі виступає держава в особі Державної казначейської служби України.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 826/9802/17, представник позивача вказує, що саме бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав позивача у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

Тому, на думку сторони позивача, стягнення коштів, виділених державою на утримання центрального банку держави - Національного банку України, повинно відбуватися з Державного бюджету України в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету України, тобто Державного казначейства України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Казначейство не є учасником спірних відносин, що виникли в процесі відкликання банківської ліцензії ПАТ «КБ «Хрещатик» та наступної ліквідації банка.

Клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивач не заявляла. За таких обставин, суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. (частина четверта статті 58 ЦПК України ).

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 рокуу справі № 688/2479/16-ц(пункти 25-28), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року № 641/8857/17 (пункт 64), від 12 травня 2022 року № 635/6172/17 (пункт 95)). Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.

Позивач не надав ані суду першої інстанції, ані до апеляційної скарги беззаперечних доказів щодо наявності вини відповідача у доведенні ПАТ «КБ «Хрещатик» до неплатоспроможності, а також доказів завдання позивачу шкоди, та доказів наявності причинного зв`язку між шкодою та неправомірними діями відповідача.

Доводи скарги про те, що суд не врахував, що постанова Правління НБУ від 05 квітня 2016 року № 234 визнана протиправною та скасована за результатами розгляду справи № 826/3021/18, постановою від 28 лютого 2017 року Окружний адміністративний суду м. Києва у справі № 826/15685/16 визнав протиправною бездіяльністю НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «КБ «Хрещатик» і ця постанова набрала законної сили, є неприйнятними.

Так, скасування постанови НБУ про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора та визнання протиправною бездіяльністю НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «КБ «Хрещатик» не підтверджує наявності причинного зв`язку між шкодою, завданою позивачу та неправомірними діями відповідача.

Правовідносини, які виникли між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», є договірними, які регулюються нормами цивільного законодавства, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме внаслідок діяльності ДКС України вона позбавлена можливості повернути кошти з депозитних вкладів, що завдало їй шкоди, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний