КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4506/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтував тим, що 13 лютого 2020 року в порядку примусового виконання виконавчого листа № 2604/29397/12 від 19 червня 2013 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 боргу за кредитним договором № 0426/07/01-СL від 08 листопада 2007 року в розмірі 84 142,29 доларів США, що еквівалентно 672 549,32 грн., та пені у розмірі 3 306,66 грн, ДП «Сетам» проведено електронні торги, під час яких було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 , а його було визнано переможцем вказаних торгів.

30 квітня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д. В. видала йому свідоцтво про право власності на вказану квартиру і право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1078.

В спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (колишній власник), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , хоча фактично ОСОБА_5 зі своїми дітьми у цьому помешканні не проживають, адже остання володіє на праві власності 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2 .

Позивач вказував, що неповнолітні діти були зареєстровані у спірній квартирі в 2019 році (після ухвалення рішення про стягнення боргу), що підтверджено судовим рішення Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у справі № 755/12052/19. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають у власності ще одну квартиру АДРЕСА_3 .

Незважаючи на викладене, відповідачі відмовляються в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання у належній йому квартирі, що порушує його права як власника та створює йому перешкоди у користуванні своїм майном. Вважає, що у зв`язку з припиненням права власності на квартиру втрачається право користування житловим приміщенням у колишнього власника житла та членів його сім`ї.

Просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 11 січня 2021 року позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира, з якої позивач просив виселити її родину, є предметом іпотеки.

Предметом іпотеки, яким забезпечувалось виконання кредитного договору, була інша квартира, а саме квартира АДРЕСА_3 , і саме на цю квартиру було звернуто стягнення в порядку позасудового врегулювання спору.

Будучи впевненою, що після звернення стягнення на предмет іпотеки припинилось зобов`язання за кредитним договором, вона та інші відповідачі переїхали проживати у квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності, оскільки придбавалась нею за власні кошти і не передавалась в іпотеку.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, а саме, що спірна квартира є іпотечним майном, неправильними є і висновки суду щодо того, що при укладанні договору іпотеки діти не мали права на користування цією квартирою, отже їх права внаслідок задоволення позову не будуть порушеними.

Відповідач вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушуються житлові права неповнолітніх дітей, які не мають іншого місця проживання. Також будуть порушені права і повнолітніх членів сім`ї, оскільки вони не мають іншого житла, а задоволення даного позову потягне за собою їх виселення із квартири, однак їх виселення не може відбуватись без надання іншого житла в силу вимог статті 109 ЖК УРСР.

Наголошує на тому, що позивач також подав до суду позов до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою та їх виселення, який розглядається у справі № 755/19631/21, тобто аналогічний позов, що є зловживанням процесуальними правами.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - адвокат Ільїна Д.В. повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Адвокат Ільїна Д.В. подала клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на те, що відповідачі на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/19631/21 вже виселені в примусовому порядку із спірної квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить постанова заступника начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві від 07 червня 2023 року про закінчення виконавчого провадження № 70402508, відтак предмет спору фактично припинив своє існування.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

У справі, яка переглядається, лише один зі відповідачів - ОСОБА_1 оскаржує в апеляційному порядку рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2022 року про визнання всіх відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке було ухвалено раніше ніж рішення цього ж суду від 29 вересня 2022 року про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

При цьому рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/19631/21 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 скасовано постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що клопотання представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору обґрунтоване обставинами, які виникли після ухвалення оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеного клопотання.

Позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує про порушення судом першої інстанції її прав та прав ОСОБА_3 , а також порушення прав двох дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , проте матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 уповноважував скаржника діяти у своїх інтересах, як і не містять доказів, що ОСОБА_1 може представляти інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тому рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про права та обов`язки вказаних осіб не переглядається.

Отже, оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку лише ОСОБА_1 , а інші відповідачі своїм правом на апеляційне оскарження не скористались, відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва, виданого 30 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрованого за № 1078 (а.с. 12-14, т. 1).

У вказаній квартирі значаться зареєстрованими: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, т. 1).

Згідно із висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 листопада 2021 року № 103/9727/41/3 орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 183-184, т. 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, позивач є власником спірної квартири, придбавши її на прилюдних торгах, а відповідачі не є членами його сім`ї,тому колишній власник квартири - ОСОБА_1 та інші відповідачі, право користування яких зазначеним помешканням було похідним від прав колишнього власника, яка передала в іпотеку спірну квартиру і була примусового реалізована, підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У справі, яка переглядається, предметом позову є усунення позивачу, який є власником квартири, набутої в ході примусового виконання рішення суду про стягнення з грошових коштів у зв`язку з невиконання зобов`язань за кредитним договором, перешкод в користуванні власністю відповідачем, яка є попереднім власником спірної квартири.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

Права позивача у спірних правовідносинах врегульовані статтями 317, 319, 383, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За приписами частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 2 пункту 34 постанови № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В свою чергу права відповідача у справах про позбавлення права користування житлом захищені статтею 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)

Таким чином, враховуючи позиції, висловлені ЄСПЛ, а також Великою Палатою Верховного Суду, при розгляді справ, в яких піднімається питання щодо необхідності захисту прав власника майна шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим житлом, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, слід завжди оцінювати пропорційність втручання.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині вимог до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , не дослідив питання на предмет його пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2010 року. Право власності зареєстровано в державних органах у березні 2010 року.

13 лютого 2020 року в порядку примусового виконання виконавчого листа № 2604/29397/12 від 19 червня 2013 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 боргу за кредитним договором № 0426/07/01-СL від 08 листопада 2007 року у розмірі 84 142,29 доларів США, що еквівалентно 672 549,32 грн, та пені у розмірі 3 306,66 грн, ДП «Сетам» проведено електронні торги, під час яких було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 було визнано переможцем вказаних торгів та 30 квітня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д. В. видала йому свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1078.

При цьому виконання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року не було забезпечено спірною квартирою АДРЕСА_1 .

У цій квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , в якій вона постійно проживає з 2010 року.

Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла.

У пунктах 39, 40 постанови Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі 608/1823/17 містяться висновки про те, що зважаючи на те, що набуття позивачем у власність спірної квартири відбулось в ході примусового виконання рішення суду, то державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді реєстрації та проживання попереднього власника у ній.

Отже, набувач за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування колишнього власника.

Однак, судом першої інстанції не було з`ясовано, чи міг позивач передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості та чи проявив він належну обачність.

Матеріалами справи підтверджується, що стороною відповідача у судовому порядку оскаржено дії державного виконавця щодо проведення виконавчих з реалізації спірної квартири, так і оспорені електронні торги з реалізації спірної квартири.

У справі № 755/12052/19 за скаргою ОСОБА_1 на дії Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, стягувач ОСОБА_7 , розгляд якої закінчився ухваленням постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року (провадження № 14-113цс21) дії державного виконавця про передачу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , на реалізацію з прилюдних торгів ДП «Сетам» визнані неправомірними судовими рішеннями.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, у справі № 755/5143/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровського РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), треті особи: ДП «Сетам», ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним електронних торгів з реалізації квартири, визнання недійсними та скасування свідоцтва і акту про проведені електронні торги було відмовлено.

При цьому суди, вирішуючи спір у справі № 755/5143/20 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації квартири, виходили з того, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року у справі № 755/12052/19 про визнання неправомірними дії державного виконавця щодо передання ДП «Сетам» спірної квартири на реалізацію з прилюдних торгів скасована постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року.

Разом з тим, як свідчать встановлені обставини справи, вказана постанова суду апеляційної інстанції від 15 вересня 2020 року скасована постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року, якою визнано, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про порушення державним виконавцем частини п`ятої статті 57 Закону про виконавче провадження, абзацу першого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації майна, а отже рішення суду першої інстанції безпідставно скасоване судом апеляційної інстанції у цій його частині.

Суд першої інстанції при розгляді позову у даній справі не надав оцінки доводам відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що зобов`язання за кредитним договором виконано шляхом передачі стягувачу в позасудовому порядку предмету іпотеки, оскільки право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_7 було зареєстровано 27 березня 2018 року.

На час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення в провадженні Києво-Святошинського районного суду перебувала цивільна справа № 369/12902/19 щодо визнання зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору № 0426/07/01-CL, укладеного 08 листопада 2007 рокуміж АКБ «Форум» та ОСОБА_3 припиненим, про що також заявлялось ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року скасовано і ухвалено у справі № 369/12902/19 нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , треті особи: Дніпровський РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, ОСОБА_9 . Визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору № 0426/07/01-CL, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 припиненим з 27 березня 2018 року.

Більше того, на час ухвалення судом оскаржуваного рішення у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа № 755/19631/21 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року, яка постановлена після перегляду справи Верховним Судом в касаційному порядку, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 302,70 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , відмовлено.

Суб`єктний склад сторін за пред`явленими позовними вимогами у справі № 755/19631/21 та у справі, яка наразі переглядається в апеляційному порядку та підстави позовів є повністю тотожними, однак у справі № 755/19631/21 просив усунути перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів, а в цій справи визнати їх такими, що втратили право користування цією квартирою.

Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 521/7073/21 зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у разі її задоволення має наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права повинно не лише відповідати закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, судовим рішенням у справі № 755/19631/21, яке набрало законної сили, вже встановлені обставини щодо відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням та її виселення з квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також враховує, що зазначені вище судові рішення були ухвалені по справам, в яких предмет доказування охоплював обставини як виконання зобов`язань за кредитним договором № 0426/07/01-CL, так і виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2012 року у справі № 2604/29397/12.

В пунктах 25-28 рішення ЄСПЛ від 31 травня 2012 року у справі «Езертас проти Литви» (заява № 50208/06) вказано, що неврахування національними судами обставин, встановлених рішенням, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, однак яке стосувалося іншого проміжку часу, визначено як надмірний формалізм. ЄСПЛ виходить з того, що така ситуація схожа з подальшим скасуванням остаточного рішення суду, тому тягне за собою порушення принципу правової визначеності.

З наведеного вбачається, що з метою забезпечення ефективного захисту прав, враховуючи, що виконання зобов`язань за кредитним договором № 0426/07/01-CL, обставини, пов`язані з виконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2012 року у справі № 2604/29397/12 вплинули на відчуженням спірної квартири та подальше виселення відповідача, що може призвести до порушення її права на приватне життя, обставини, встановлені такими, що набули законної сили, судовими рішеннями у справах № 755/12052/19, 755/5143/20, 369/12902/12, враховуючи особливості цієї справи, мають враховуватися при оцінці пропорційності втручання.

Обставини, встановлені судовими рішенням у зазначених цивільних справах, що набрали законної сили, вказують на те, що кредитний договір №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року був забезпечений іпотекою. Відповідно до договору іпотеки від 08 листопада 2007 року предметом іпотеки була квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Після видачі судом виконавчого листа від 19 червня 2013 року на виконання судового рішення у справі № 2604/29397/12 боржник ОСОБА_3 погодився на пропозицію нового кредитора (іпотекодержателя) ОСОБА_7 та передав йому предмет іпотеки в позасудовому порядку у рахунок погашення боргу. 27 березня 2018 року ОСОБА_7 зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.

Натомість, ОСОБА_7 не визнав тієї обставини, що зобов`язання припинилось внаслідок позасудового врегулювання, як це визначено частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», та продовжив ініціювати звернення стягнення на майно родини ОСОБА_11 .

Так, після припинення зобов`язань внаслідок реєстрації за ОСОБА_7 права власності на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, останній ініціював звернення стягнення на інше майно родини ОСОБА_11 , зокрема, на 1/2 земельної ділянки та будинку, а також на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності. Зазначена квартира в ході примусового виконання рішення суду була продана з електронних торгів 13 лютого 2020 року, на яких переможцем визнано ОСОБА_2 .

Відповідно до судового рішення (постанови) Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору №0426/07/01-CL, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 , припиненим з 27 березня 2018 року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що обставини щодо виконання зобов`язань за кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року, а також щодо виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2012 року у справі № 2604/29397/12, що встановлені судовими рішеннями у справах № 755/12052/19, 755/5143/20, 369/12902/19, які набули законної сили, вплинули на відчуження спірної квартири та подальше визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, що призвело до порушення її права на приватне життя.

При цьому, зважаючи на те, що набуття позивачем у власність спірної квартири відбулось в ході примусового виконання рішення суду, тому державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді реєстрації та проживання попереднього власника у ній, а набувач спірної квартири - ОСОБА_2 за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування колишнього власника.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що право позивача на спірну квартиру не може бути захищено шляхом визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, яка внаслідок відчуження спірної квартири на погашення боргу за кредитним договором, на що згоди не надавала, залишається фактично без житла, що також поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка в похилому віці може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користується з 2010 року, що стане для неї надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла.

Також колегія суддів бере до уваги, що позивач, обравши спосіб набуття у власність спірної квартири на електронних торгах в ході примусового виконання рішення, міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, однак не здійснив достатньої належної обачності при укладенні угоди, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням.

Таким чином, обмеження права ОСОБА_1 на житло є більшим ніж необхідним для досягнення мети позивачем на усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та невірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не з`ясував обставини, що мають значення для справи і не надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильність висновків суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Зважаючи на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 в частині вимог до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягає задоволенню.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині, що стосується скаржника, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 у межах даної справи, а саме 1 261,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 261,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній