КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року місто Київ

Справа № 753/23931

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16730/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Борисенко Ірини Георгіївни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року (ухвалене у складі судді Цимбал І. К., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, в якому просив:

- визнати недійсним Договір позики від 05.02.2020 р. між померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір іпотеки від 26.06.2020 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зверьковою Н. В. 26.06.2020 р. за № 908.

В позовній заяві вказував, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_5 , яким нібито було укладено договір позики на забезпечення якого від імені ОСОБА_5 , за наданою останнім довіреністю третій особі ОСОБА_4 , укладено договір іпотеки. Після смерті ОСОБА_5 кредитор останнього звернулася до позивача як до спадкоємця, який прийняв спадщину з вимогою про її перерозподіл та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки за час життя боргові зобов`язання ОСОБА_5 не були виконані.

Позивач стверджує, що грошові кошти ОСОБА_5 не передавалися, докази на підтвердження даного факту відсутні; сума вказана у договорі позики не збігається з визначеним еквівалентом в іноземній валюті за курсом який мав місце на час укладення договору позики; відповідач не мала заощаджень, а також джерела доходу, які б давали можливість надавати у позику грошові кошти у розмірі визначеному у договорі позики; ОСОБА_5 був неодноразово засуджений та відбував покарання реально і не мав можливості віддати кошти; відповідач (позикодавець) укладаючи договір перебувала у шлюбі, проте у договорі позики не зазначено згоду чоловіка на його укладення.

Крім того позивач зазначає, що укладений договір іпотеки є зловмисною домовленістю між довіреною особою позикодавця та іпотекодержателя, які є матір`ю та донькою і ОСОБА_5 взагалі міг бути не обізнаним про обтяження майна останнього.

Враховуючи наведене позивач просить визнати недійсними укладений договір позики та іпотечний договір.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Борисенко І. Г. в інтересах ОСОБА_2 19 жовтня 2023 року, згідно поштової відмітки, направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо надання належної правової кваліфікації відносинам між сторонами, діям та намірам відповідача під час ухвалення оскаржуваних правочинів та не застосував належні норми права.

Вказує, що відповідач уклала оскаржувані правочини, які були спрямовані не на реальне виникнення між сторонами відповідних правовідносин, а для штучного збільшення розміру її частки у спадку та фактичного усунення позивача від спадкування.

Зазначає, що відповідач не надала жодного доказу фактичного передання грошових коштів, крім того відсутні будь-які докази, що підтверджують фінансову спроможність відповідача надати такі кошти.

Крім того, вказує, що на момент укладення договору позики був відсутній дозвіл чоловіка відповідача на вчинення такого правочину.

Посилається на те, що майже 5 місяців позика нічим не була забезпечена, і лише після того як ОСОБА_5 оформив право власності на все майно, було укладено договір іпотеки.

Вказує, що під час укладення договору іпотеки ОСОБА_4 не мала будь-яких повноважень для укладення такого договору, з огляду на те, що довіреність на підставі якої вона діяла і яку видано для передання в іпотеку квартири, для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, було посвідчено 16.03.2020 року, тобто за три місяці до того як у ОСОБА_5 виникло право на всю квартиру. Так право власності ОСОБА_5 на квартиру виникло у два етапи, 07.12.2010 року на 1/4, і 11.06.2020 року на решту 3/4.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано відповідачу 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 листопада 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволені апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення Дарницького районного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що доводи апелянта про те, що договір позики укладений між відповідачем та ОСОБА_5 не був реальним, а був вчинений з метою усунення позивача від спадкування, є надуманими та безпідставними, та не підтверджені жодним доказом.

Вказує, що укладаючи довіреність померлий фактично визнав факт отримання коштів та наявність у нього фінансових зобов`язань.

Зазначає, що переоформлення права власності на 3/4 квартири у 2020 році не свідчить про його виникнення саме в 2020 році. Так ОСОБА_5 після смерті своєї матері у 2018 році не подав заяву про прийняття спадщини, однак оскільки він проживав та був зареєстрований разом з матір`ю, в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України був таким, що прийняв спадщину.

Вказує, що доводам, щодо відсутності згоди чоловіка на укладення договору позики, судом першої інстанції було надано належну оцінку.

Крім того зазначає, що пояснення наведені позивачем в апеляційній скарзі не стосуються пред`явленого позову, не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Борисенко І. Г. доводи апеляційної скарги підтримала, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року та задовольнити позовні вимоги. Вказувала, що позивач та відповідач є єдиними спадкоємцями померлого ОСОБА_5 . Договір позики, який було укладено між відповідачкою та ОСОБА_5 , є фраудаторним та спрямований на усунення позивача від спадкування.

Також зазначала, що довіреність видавалась ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_4 для передачі в іпотеку всієї квартири, в той час як за ним було оформлено право власності лише на 1/4 квартири.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась.

Представник ОСОБА_3 адвокат Нищенко С. І. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року - без змін.

Вказувала, що померлим було видано дві довіреності на ім`я ОСОБА_4 , одна для оформлення спадщини, в яку входило 3/4 квартири, а друга для передачі квартири в іпотеку. Однак оскільки питання щодо оспорення довіреності щодо передачі квартиру в іпотеку в суді першої інстанції не порушувалось, то відповідно довіреність щодо оформлення спадщини не надавалась.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.

Згідностатті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум ВСУ у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1

ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції вважав встановленим, що згідно копії договору позики від 05.02.2020 ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_5 1 000 000 грн, що становить еквівалент 40000 доларів США на час укладення договору, які ОСОБА_5 зобов`язався повернути до 05.02.2023 (а.с. 13).

16.03.2020 ОСОБА_5 видав на ім`я ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважив останню передати в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 , належну останньому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 136).

26.06.2020 на підставі вище вказаної довіреності ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_7 договір іпотеки квартири ОСОБА_5 , відповідно до якого квартира ОСОБА_5 передана ОСОБА_3 в забезпечення виконання вимог вище вказаного договору позики /а.с. 14 -16/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 11).

22.11.2021 відповідач, будучи кредитором померлого боржника ОСОБА_5 , звернулась до позивача як спадкоємця боржника з вимогою про виконання грошового зобов`язання спадкодавця, після прийняття спадщини (а.с. 12).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановив, що позивачем не надано доказів наявності підстав для визнання договору позики та договору іпотеки недійсними .

Колегія суддів , дослідивши матеріали справи встановила, що ті обставини справи які суд вважав встановленими повністю підтверджуються наданими сторонами доказами, висновок суду про недоведеність позивачем недійсності правочинів відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 05.02.2020 року укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_5 1 000 000 грн, що становить еквівалент 40000 доларів США на час укладення договору, які ОСОБА_5 зобов`язався повернути до 05.02.2023

16 березня 2020 року ОСОБА_5 складено дві довіреності на ім`я ОСОБА_4 №384 для урегулювання питань пов`язаних з веденням та оформленням спадкових прав ОСОБА_5 після смерті його матері та № 385 для передачі в іпотеку майна для забезпечення зобов`язань за договором позики.

26 червня 2020 року ОСОБА_4 на підставі довіреності № 385 від імені ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_7 договір іпотеки квартири ОСОБА_5 , відповідно до якого квартира ОСОБА_5 передана ОСОБА_3 в забезпечення виконання вимог вище вказаного договору позики.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, враховуючи що ОСОБА_2 не є стороною договору позики, висновки суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав оскарження ОСОБА_2 договору позики з підстав неотримання ОСОБА_5 грошових коштів, є правильними та такими що відповідають вимогам закону.

При цьому суд вірно виходив з того, що на час укладення договору позики та договору іпотеки жодні права позивача порушені не були, та не могли бути порушені оскільки він став правонаступником обов`язків позивача лише після смерті спадкодавця з часу відкриття спадщини.

Також посилання позивача на неотримання ОСОБА_5 грошових коштів, оскільки відповідачем не надано доказів що підтверджували їх передання, та відсутність у відповідачки фінансової спроможності на надання коштів, є безпідставними.

В договорі іпотеки,(а.с. 13) оригінал якого був досліджений судом зазначено, що іпотекою забезпечуються грошові зобов`язання перед відповідачкою в розмірі 1 000 000 грн.

Передаючи майно в іпотеку та видаючи довіреність саме на передачу майна в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань, ОСОБА_5 за життя визнав наявність у нього грошового зобов`язання та отримання ним грошей і суд першої інстанції надав вірну оцінку всім доказам в їх сукупності та дійшов вірного висновку, що договір позики укладався і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Позивачем не доведено беззаперечними доказами відсутність у відповідачки грошових коштів у наданому за договором позики розмірі.

Щодо посилання на відсутність згоди чоловіка відповідачки на укладення договору позики, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в матеріалах справи відсутні докази того, що даний договір був оспорений чоловіком відповідача, а отже останній є таким, що укладений в інтересах сім`ї згідно приписів ст. 65 СК України і позивач не наділений правом оспорювати правочин з цієї підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на фраудаторність правочинів, і незастосування такої правової кваліфікації судом першої інстанції та неврахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, не заслуговують на увагу.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПКУкраїни у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої вищезгаданої статті позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц [провадження №14-473цс18]).

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 [провадження №12-15гс19]).

Разом з тим, суд не має права самостійно змінювати предмет і підстави позову, адже це могло б свідчити про порушення принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін і диспозитивності (подібний висновок викладений Верховний Судом у постанові від 02.02.2023 у справі №922/2507/18).

Відтак, надаючи оцінку предмету та підставам позову, суд повинен здійснювати правильну правову кваліфікацію таких правовідносин та застосовувати для прийняття рішення відповіднінорми матеріального і процесуального права, а не самостійно змінювати предмет позову чи його підстави.

Крім того, згідно ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Тому апеляційний суд не розглядає вимоги щодо фраудаторності правочину, оскільки в позовній заяві не має посилань на обставини фраудаторності правочинів і такі вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час видачі довіреності на укладення договору іпотеки ОСОБА_8 не належала вся квартира яку він уповноважив передати в іпотеку не свідчить про недійсність такого договору, оскільки та обставина, що ОСОБА_9 на час видачі довіреності не отримав свідоцтва про право на спадкування після смерті своєї матері на її частку не свідчить про те, що в нього не виникло право успадкувати майно своєї матері - її частку в спірній квартирі, яке він набув з часу відкриття спадщини, а не з часу отримання ним свідоцтва про право на спадщину.

Доводи позивача про те, що договір іпотеки, укладено матір`ю відповідачки з метою використання права на зло та зменшення частки позивача у спадщині є безпідставні, оскільки стороною договору іпотеки є саме спадкодавець - ОСОБА_10 , який уповноважив представника на передачу свого майна в іпотеку. Крім того на час передачі майна в іпотеку ні позивач, ні відповідач не могли знати чи набудуть саме вони права на спадкування, адже ОСОБА_10 мав можливість за свого життя скласти заповіт на будь-яку іншу особу і жодна з сторін в цій справі не набула б права на спадкування. Вказане свідчить про недоведеність позивачем, порушення його прав в момент укладання правочинів, які він просив визнати недійсними.

Позивач зазначає, що відповідач вчинила дії для збільшення її частини спадщини та усунення позивача від права на спадщину. Разом з тим, право позивача на спадщину виникло у останнього лише після смерті ОСОБА_5 та встановлення його кола спадкоємців. До того моменту у позивача не існувало жодного права на належне ОСОБА_5 майно, яким останній міг розпоряджатись на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги та інші витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 268, 367,368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Борисенко Ірини Георгіївни в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2023 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська