Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/2166/21
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/15511/2023
Головуючий у суді першої інстанції О. С. Гусак
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
20 грудня 2023 року місто Київ

Справа № 753/2166/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Рудик О. Л.

сторони

позивач за первісним позовом

та відповідач за зустрічними позовами ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом

та зустрічним позовом,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

відповідач за первісним позовом

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року, ухвалені у складі судді Гусак О. С., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними).

В обгрунтування позову зазначив, що 01 травня 2018 року ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , уклала з ОСОБА_3 договір комісії на купівлю квартири, а 25 червня 2018 року складено звіт про виконану роботу до договору комісії на купівлю квартири. Вказаний договір комісії на купівлю квартири укладено без відома та згоди ОСОБА_1 у цей же час, подружжя планувало придбання квартири та її пошуком займався позивач. У подальшому ОСОБА_2 виступила стороною інвестиційного договору № 14428/Б060-4 від 18 червня 2018 року, укладеного з ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», об`єктом якого є однокімнатна квартира, будівельний АДРЕСА_1 , в складі будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення в АДРЕСА_2 . Вказаний договір укладено за згодою ОСОБА_1 , як другого із подружжя, та проінвестований за спільні кошти подружжя. Зазначив, що ОСОБА_2 не вчиняла жодних активних дій щодо виконання договору комісії, в договорі комісії не зазначено, що саме спірна квартира мала бути придбана з метою його виконання, пошуком квартири займався саме позивач та вона була придбана за кошти подружжя та в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 не може надавати послуги комісії, згода другого з подружжя підтверджується відповідною заявою, що була подана Фонду від ОСОБА_1 в момент підписання інвестиційного договору, в якій ОСОБА_1 зазначено, що саме цей інвестиційний договір, який укладався ОСОБА_2 , відповідає інтересам сім`ї, а не третіх осіб, ОСОБА_2 запевняла Фонд про достовірність наданої інформації відносно свого сімейного стану, а оскільки вона перебувала в шлюбі, то майно придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 в офісі забудовника підписала опитувальний лист від 18 червня 2018 року в якому зазначила, наступне: у п. 13 (фінансовий стан) - власні заощадження в розмірі 1 115 464 грн 50 коп; у п. 16 (джерело надходження коштів) - власні заощадження. Кошти, які вони витратили на придбання майнових прав на квартиру були спільними коштами подружжя. ОСОБА_2 жодним чином не повідомляла про те, що вона отримувала у позику кошти, чи укладала будь-які договори комісії з третіми особами та в інтересах ОСОБА_3 . Вважає, що відповідачі підписали завідомо фіктивний договір комісії та звіт з метою позбавити його частки на майно у спільній сумісній власності подружжя. Посилаючись на наведенні обставини, просив визнати недійсним (фіктивним) договір комісії на купівлю квартири, укладений 01 травня 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ; визнати недійсним (фіктивним) звіт від 25 червня 2018 року про виконану роботу до договору комісії на купівлю квартири від 1 травня 2018 року.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення вказаного позову шляхом заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти дії щодо спірного майна, які можуть виражатись в укладенні різних правочинів: укладення договорів іпотеки (застави) на дарування, купівлі-продажу на спірне майно, інших правочинів, вчиняти будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна, що належить на підставі інвестиційного договору ОСОБА_2 , а саме однокімнатну квартиру, будівельний № Б060, на 10 поверсі, що знаходиться в житловому будинку за будівельним № 4 , у складі будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення в АДРЕСА_2 , до прийняття судом рішення у даній справі.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними). Задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

10 березня 2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном, мотивований тим, що нею 18 червня 2018 року укладено інвестиційний договір № 14428/Б060-4, а також договір комісії на купівлю квартири від 01 травня 2018 року. Відповідно до п. 3.1 договору комісії ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 200 000,00 грн. Виконання зазначеного інвестиційного договору, укладеного з ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», здійснювалось нею виключно за рахунок грошових коштів, отриманих від третьої особи ОСОБА_3 за оспорюваним ОСОБА_1 договором комісії на купівлю квартири від 01 травня 2018 року. Майновий стан подружжя Жилінських не дозволяв їм заощадити грошові кошти у сумі внеску за інвестиційним договором та згаданий внесок не має статусу спільного майна подружжя. Зазначила, що задоволення зустрічного позову виключає можливість задоволення первісного позову. Крім того, вирішення спору про визнання недійсними оскаржуваних правочинів, за яким ОСОБА_2 зобов`язувалася за дорученням та в інтересах ОСОБА_3 придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені, жодним чином не вплине та не може вплинути на захист чи відновлення нібито порушених оскаржуваним правочином охоронюваних законом прав та інтересів позивача за первісним позовом, який до того ж на відновлення свого права на спірну квартиру чи майнових прав на неї до суду не звертається. Просила визнати особистим майном інвестиційний внесок у розмірі 1 115 464,50 грн за інвестиційним договором від 18 червня 2018 року № 14428/Б060-4, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант».

Ухвалою Дарницького районного суду від 03 грудня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними).

02 квітня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про стягнення грошових коштів сплачених за інвестиційним договором.

В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог зазначено, що у травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 із метою надання їй завдання, що полягало у пошуку квартири для нього у об`єктах первинного будівництва на території міста Києва у Дарницькому районні, в районі станції метро «Осокорки» та «Позняки», оскільки не мав час для цього, після досягнення домовленості між ними було укладено договір комісії на купівлю квартири. На виконання п. 3.1. та 3.2. договору комісії, у день підписання цього договору, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти на придбання квартири у розмірі 1 200 000,00 грн, на підтвердження чого ОСОБА_2 видала ОСОБА_3 розписку про отримання грошових коштів, а також передав ОСОБА_2 усі необхідні для виконання договору документи. 25 червня 2018 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_3 звіт про виконання договору комісії, згідно з яким ОСОБА_2 було знайдено квартиру площею 46,77 кв. м у житловому будинку АДРЕСА_4 , що розташована на 10-му поверсі будинку, кількість кімнат одна. Також у звіті було зазначено, що з метою придбання вказаної квартири ОСОБА_2 від власного імені було укладено інвестиційний договір № 14428/Б060-4 від 18 червня 2018 року із ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант». Також ОСОБА_2 було зазначено, що право власності на квартиру згідно зазначеного інвестиційного договору виникає в інвестора на підставі договору купівлі-продажу квартири, який укладається не пізніше трьох місяців із дати прийняття будинку в експлуатацію та реєстрації Фондом свого права власності на будинок та квартиру. Із звіту ОСОБА_2 вбачається, що вартість квартири становить 1 115 464,50 грн із розрахунку 23 850,00 грн за 1 кв м площі квартири. Сума повністю оплачена ОСОБА_2 за рахунок отриманої від ОСОБА_3 суми коштів. Крім того, у звіті було зазначено, що у випадку виявлення бажання замінити сторону у інвестиційному договорі на ОСОБА_3 , то така можливість передбачена п. 5.5. інвестиційного договору, за умови доплати 10 000,00 гривень до вартості квартири. Однак, незважаючи на письмові попередження, ОСОБА_2 так і не виконала умови договору комісії на купівлю квартири в частині заміни сторони у інвестиційному договорі, не вчинила для цього жодних дій, передбачених договором комісії, інвестиційним договором та нормами чинного законодавства України. ОСОБА_3 вважає належним способом захисту своїх прав та інтересів - стягнення із Жилінских суми, сплаченої за договором комісії, як тієї суми, яка була ним сплачена з метою отримання прав на квартиру, однак які так і не було отримано по суті і судячи по обставинам, які вже були виявлені на даний час, вірогідність отримання таких прав на квартиру є вкрай низькою, так як квартира є предметом спору подружжя ОСОБА_5 і первинне зобов`язання втратило для ОСОБА_3 інтерес. Вважає, що ОСОБА_2 ввела його в оману щодо обставин укладення договору комісії, оскільки не повідомила, що перебуває на час укладення цього договору у шлюбі, що вона надає компанії-забудовнику письмову згоду свого чоловіка ОСОБА_1 , що існує ризик спору між нею та ОСОБА_1 відносно належності майнових прав на цю квартиру та спільної сумісної власності подружжя, що існує ризик непогодження компанії-забудовника із вимогою про заміну сторони в інвестиційному договорі з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Вказує, що він втратив інтерес до зобов`язання, що виникло на підставі правочину, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та бажає повернення усіх коштів, що були сплачені за договором комісії. Просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як солідарних боржників, на його користь заборгованість у зв`язку з невиконанням договору комісії на купівлю квартири від 01 травня 2018 року в розмірі 1 178 964,50 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду від 17 лютого 2022 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про стягнення грошових коштів сплачених за інвестиційним договором, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними), та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними). Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про стягнення грошових коштів сплачених за інвестиційним договором.

27 липня 2023 року до суду надійшла заява адвоката Новак Н. Ю. про стягнення витрат на правову допомогу понесених ОСОБА_2 у розмірі 30 454 грн.

28 липня 2023 року до суду надійшло клопотання адвоката Шмарова О. В. про розподіл витрат на правову допомогу понесених ОСОБА_1 у розмірі 61 000,00 грн, з яких 33 000 грн було сплачено ОСОБА_1 адвокату Масловському І.А., та 28 000 грн адвокату Шмарову О.В.

Додатквим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. У стягненні витрат на правову допомогу із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у розмірі 33 000,00 грн витрачених на правову допомогу адвоката Масловського І. А. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та з додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва в частині незадоволених вимог ОСОБА_2 , остання через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в оскаржуваній частині та додаткове рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні заявлених нею вимог по відшкодуванню судових витрат, скасувати та ухвалити нове, яким визнати особистим майном ОСОБА_2 інвестиційний внесок у сумі 1 115 464,50 грн за інвестиційним договором №14428/Б060-4 від 18.06.2018, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес -Гарант», стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 30 454,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_1 не подано жодних доказів на підтвердження того, що кошти сплачені ОСОБА_2 у якості інвестиційного внеску у сумі 1 115 464,50 грн за інвестиційним договором №14428/Б060-4 від 18.06.2018 є спільним майном подружжя. Судом не було перевірено наявність заробітку у подружжя, якого не вистачало на укладення інвестиційного договору, та не надано оцінку поданих ОСОБА_2 доказам, зокрема розписки від 01.05.2018, її поясненням та поясненям ОСОБА_3 . Апелянт вважає доведеним, що виконання інвестиційного договору здійснювалося ОСОБА_2 виключно за рахунок грошових коштів, отриманих від ОСОБА_3 за довоговором комісії. А тому інвестиційний внесок не має статусу спільного майна подружжя та мав бути визнаний судом особистою власністю ОСОБА_2 . У порушення вимог закону судом не було застосовано до даних правовідносин положення ст. 57 СК України.

Також апелянт не погоджується із розміром присуджених їй до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи, що суд безпідставно зменшив їх розмір з 30 454,00 грн до 5 000,00 грн. Незрозумілим є висновок суду у тому, що заявлені витрати на правничу допомогу у вигляді участі адвоката у судових засіданнях має бути поділена на 3, оскільки чинним цивільним процесуальним законом такого не передбачено. Вважає, що оскільки судом було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому судові витрати понесені ОСОБА_2 у розмірі 30 454,00 грн на правничу допомогу мають бути покладені на ОСОБА_1 .

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду в частині їх оскарження просили залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на її обгрунтованість.

ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес - Гарант», будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи, у судове засідання апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечило. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Товариства не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності предсавника ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес - Гарант», з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка його представника в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції переглядається рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог за її зустрічним позовом та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року в частині вирішення питання про стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

В інших частинах рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року учасниками справи не оскаржуються, а тому їх законність та обгрунтованість в неоскаржуваних частинах апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах їх апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 31 жовтня 1998 року по 01 липня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду.

У період шлюбу 18 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» було укладено інвестиційний договір №14428/Б060-4.

Згідно п 2.1 вказаного договору предметом договору є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку, внаслідок здійснення якої інвестор має право отримати у власність об`єкт, в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.1.2 договору сторони встановили, що об`єктом цього договору визначено житлову квартиру у будинку, будівельний номер Б060, поверх 10, кількість кімнат 1, загальна площа 46,77 кв. м.

Заявою від 18 червня 2018 року ОСОБА_1 надав згоду на укладення та підписання його дружиною ОСОБА_2 договорів, пов`язаних з придбанням однокімнатної квартири, будівельний № Б060 на 10 поверсі, що знаходиться в житловому будинку за будівельним № 4 , в складі будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення в АДРЕСА_2 . Зокрема, але не виключно, дав згоду на укладення інвестиційного договору з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЮКОН», а також додатків та додаткових угод до вказаного договору на умовах на її розсуд. Стверджував, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї.

В опитувальнику для фізичних осіб перед укладанням договору інвестування 18 червня 2018 року, який підписала ОСОБА_2 , у графі майновий стан остання зазначила власні заощадження у розмірі 1 115 464,50 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 18 червня 2023 року № 1 ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «КУА «БІЗНЕС-ГАРАНТ» сплачено 999 454,60 грн за об`єкт згідно з інвестиційним договором від 18 червня 2018 року №14428/ЮБ060-4.

Згідно з платіжним дорученням від 18 червня 2023 року № 2 ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «КУА «БІЗНЕС-ГАРАНТ» сплачено 116 000,00 грн за об`єкт згідно з інвестиційним договором від 18 червня 2018 року № 14428/ЮБ060-4.

Також судом встановлено, що 01 травня 2018 року між ОСОБА_3 , як комітентом, та ОСОБА_2 , як комісіонером, укладено договір комісії на купівлю квартири.

За умовами вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язувалась за дорученням, за рахунок та в інтересах ОСОБА_3 придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені.

01 травня 2018 року ОСОБА_2 складено розписку про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 1 200 000,00 грн за договором комісії на купівлю квартири, укладеного між ними 01 травня 2018 року на виконання п. 3.1 даного Договору.

25 червня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено та підписано звіт про виконання договору комісії на купівлю квартири від 01 травня 2018 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі за договором інвестування за спільні кошти придбали квартиру, яка у силу закону та укладеного ними інвестиційного договору є спільним майном подружжя. Цей договір сторонами не оспорений та відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірним.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 заперечує належність інвестиційного внеску до спільної сумісної власності подружжя. Стверджує, що виконання інвестиційного договору № 14428/Б060-4 від 18 червня 2018 року, укладеного з ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», здійснювалось нею виключно за рахунок грошових коштів, отриманих нею від третьої особи ОСОБА_3 за договором комісії на купівлю квартири від 01 травня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні поданого ОСОБА_2 позову про визнання інвестиційного внеску особистим майном суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела суду належними та допустими доказами, що вона отримала кошти для укладення інвестиційного договору від ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами з огляду на таке.

Так, положення статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що інвестиційний договір № 14428/Б060-4 від 18 червня 2018 року в дійсності був укладений ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_1 в інтересах подружжя з метою придбання квартири для сім`ї.

При цьому інвестиційний внесок, сплачений на виконання інвестиційного договору був здійснений за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтврджується платіжними дорученнями від 18 червня 2023 року № 1 та №2, згідно яких ОСОБА_2 за об`єкт згідно з інвестиційним договором від 18 червня 2018 року №14428/ЮБ060-4 внесено на рахунок ТОВ «КУА «Бізнес - Гарант» 999 454,60 грн 60 коп, а ОСОБА_1 внесено 116 000,00 грн.

Будь-яких належних а допустимих доказів того, що інвестиційний внесок був сплачений за рахунок коштів отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Таких доказів не надан і у розпорядження суду апеляційної інстанції. Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання договору комісії недійсним, суд виходив з того, що спірна квартира була придбана подружжям ОСОБА_5 за спільні-сумісні кошти, а тому оспорюваний ОСОБА_1 договір комісії не порушує (не зачепляє) будь-яким чином його права щодо спірної квартири. Рішення суду в цій частині набрало законної сили, воно учасниками справи не оспорюється.

Установивши, що однокімнатна квартира, будівельний № Б060 на 10 поверсі, що знаходиться в житловому будинку за будівельним № 4 , в складі будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення в АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за інвестиційним договором у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання інвестиційного внеску, внесеного подружжям на виконання вимог інвестиційного договору, особистим майном ОСОБА_2 , оскільки такі грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, нею не доведено суду належними та допустимими доказами факту придбання об'єкту інвестиції (квартири) за її особисті кошти (інвестиційний внесок).

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на інвестиційний внесок за інвестиційним договором від 18 червня 2018 року №14428/ЮБ060-4, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «КУА «Бізнес - Гарант». ОСОБА_2 посилалася лише на те, що грошові кошти на інвестиційний внесок було отримано нею від ОСОБА_3 порядку виконання нею договору комісії. ОСОБА_1 категорично заперечував цей факт, наполягаючи на тому, що квартиру за інвестиційним договором було придбано подружжям під час шлюбу в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя.

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони ОСОБА_2 стосовно її спростування, суд правильно виходив з того, що укладаючи інвестиційний договір № 14428/Б060-4 від 18 червня 2018 року, виступаючи його стороною, ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , укладала його в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя.

Крім того суд вірно взяв до уваги лист ТОВ «КУА «Бізнес - Гарант», зігдно якого до моменту укладення інвестиційного договору № 14428/ЮБ060-4 від 18 червня 2018 року підбір за параметрами та подальше резервування об`єкту квартири, будівельний № Б060 на 10 поверсі, кількість кімнат 1, загальна проектна площа 46, 77 кв. м, в житловому будинку за будівельним № 4 , у складі будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення в АДРЕСА_2 здійснював саме ОСОБА_1 , який залишив свої контактні дані та засоби.

Зазначене підтверджує те, що саме ОСОБА_1 займався пошуком квартири, майнові права на яку, було придбано подружжям ОСОБА_5 , в інтересах сім`ї за укладеним інвестиційним договором.

Твердження ОСОБА_2 , що виконання інвестиційного договору №14428/Б060-4 від 18 червня 2018 року, укладеного з ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», здійснювалось нею виключно за рахунок грошових коштів, отриманих нею від ОСОБА_3 за оскаржуваним позивачем договором комісії на купівлю квартири від 01 травня 2018 року спростовуються встановленим судом першої інстанції обставинами справи, які знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спірну квартиру за інвестиційним договором було придбано за власні кошти ОСОБА_2 , а тому інвестиційний внесок сплачений за умовами інвестиційного договору є особистим майном ОСОБА_2 , не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання інвестиційного внеску особистим майном є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання інвестиційного внеску особистим майном, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення суду в частині його оскарження, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити вірно встановлені судом першої інстанції обставини.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року колегія суддів зазначає наступне.

Із матеріалів справи вбчається, що 19 липня 2023 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Новак Н. Ю. до закінчення судових дебатів зроблено заяву, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України нею протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду будуть подані докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 понесла витрати на правничу допомогу.

27 липня 2023 року до суду надійшла заява адвоката Новак Н. Ю. про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу понесених ОСОБА_2 у розмірі 30 454,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, враховуючи заперечення ОСОБА_1 , суд вирішив зменшити розмір витрат на правову допомогу та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

При цьому аналізуючи надані адвокатом Новак Н. Ю. докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд вказав, що до таких витрат включено витрати, понесені за подачу зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном, та які не співвідносяться із орієнтовним розрахунком витрат на правову допомогу, визначеного ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Так, згідно положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Окремо існує норма щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу - з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Однак, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку про те, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Тобто, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Судом встановлено, що у відзиві на позовну заяву адвокатом Новак Н. Ю. вказано, що орієнтовний розрахунок, які очікувала понести ОСОБА_2 у разі відмови у позові ОСОБА_1 , становить 15 454,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом Новак Н. Ю. до суду надано наступні документи: договір про надання правової допомоги № 05/20 від 24 січня 2020 року, додаткову угоду № 2 від 22 лютого 2021 року до договору про надання правової № 05/20 від 24 січня 2020 року, додаткову угоду № 2/2 від 28 квітня 2021 року до договору про надання правової № 05/20 від 24 січня 2020 року.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору клієнт зобов`язується виплатити адвокату винагороду за виконану роботу відповідно до досягнутої домовленості, що оформлюється додатковими угодами.

Згідно додаткової угоди № 2 від 22 лютого 2021 року до договору, дана додаткова угода визначає порядок оплати надання адвокатом правової допомоги (гонорару) у цивільній справі № 753/2166/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи - ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними) (п.1 Додаткової угоди).

Пунктом 2 додаткової угоди сторони узгодили, що вартість надання правової допомоги в суді першої інстанції становить: усна консультація з вивченням документів та їх правовим аналізом - 1 500 грн; вивчення останніх рішень/судової практики з аналогічних спорів 1 000 грн. (2 год х 500 грн.); складання та подання відзиву на позов - 2 500 грн; складання та подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 про забезпечення позову - 1 500 грн; сплата судового збору за подання апеляційної скарги - 454 грн; складання та подання зустрічного позову - 2 500 грн; участь адвоката у судових засіданнях з розгляду справи судом першої інстанції 1 500 грн. за одне засідання.

Сторони узгодили, що оплата здійснюється клієнтом у наступному порядку: авансом у сумі 9 454 грн. - протягом 3 (трьох) календарних днів з дня укладення цієї додаткової угоди; решту суми - протягом 3 (трьох) календарних днів з дня постановлення судом першої інстанції рішення у справі (п. 3 Додаткової угоди).

Згідно додаткової угоди № 2/2 від 28 квітня 2021 до договору, дана додаткова угода визначає порядок оплати надання адвокатом правової допомоги (гонорар) ) у цивільній справі № 753/2166/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за участі третьої особи - ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними) (п.1 Додаткової угоди).

Пунктом 2 додаткової угоди сторони узгодили, що вартість надання правової допомоги за складання та подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду від 28 квітня 2021 року про повернення зустрічного позову - 1 500 грн; участь адвоката у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції - 1 500 грн за одне засідання.

Сторони узгодили, що оплата здійснюється клієнтом у наступному порядку: авансом у сумі - 1 500 грн. - протягом 3 (трьох) календарних днів з дня укладення цієї додаткової угоди; решту суми - протягом 3 (трьох) календарних днів з дня постановлення судом першої інстанції рішення у справі (п. 3 додаткової угоди).

На підтвердження належного надання правничої допомоги, обумовленої договором, ОСОБА_2 та адвокатом Новак Н. Ю. було складено акт приймання-передачі правової допомоги від 21 липня 2023 року за договором, який підписаний сторонами без зауважень та заперечень.

Згідно вказаного акту, адвокатом надані, а клієнтом прийняті надання такої правової допомоги: усна консультація з вивченням документів та їх правовим аналізом - 1 500 грн; вивчення останніх рішень/судової практики з аналогічних спорів - 1 000 грн; складання та подання Відзиву на позов - 2 500 грн., складання та подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року про забезпечення позову - 1 500 грн; сплата судового збору за подання апеляційної скарги 454 грн; складання та подання зустрічного позову - 2 500 грн; складання та подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року про повернення зустрічного позову - 1 500 грн; участь адвоката у судових засіданнях з розгляду справи судом першої інстанції - 19 500 грн.

Аналізуючи надані адвокатом Новак Н. Ю. докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов обгрунтованого висновку, що заявиком у розмір витрат на правову допомогу включено в тому числі витрати, які нею понесені за подачу зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном, та які не співвідносяться із орієнтовним розрахунком витрат на правничу допомогу визначеного ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .

Суд, ураховуючи детальний опис робіт, який визначено адвокатом Новак Н. В. у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 та додаткових угодах до договору про надання правової допомоги, вірно вважав, що такими що підлягають задоволенню є витрати понесені ОСОБА_2 :

- за складання та подання відзиву на позов - 2 500 грн,

- складання та подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року про повернення зустрічного позову - 1 500 грн.

Також судом було надано оцінку тому, що адвокат Новак Н. В. брала участь у судових засіданнях у справі № 753/2166/21 як представник ОСОБА_2 , статус якої було визначено як позивач за її позовом, та відповідача у справі за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно квитанції № 3 від 21 липня 2023 року за участь у судових засіданнях у справі 1 березня 2021 року, 28 квітня 2021 року, 3 грудня 2021 року, 27 січня 2022 року, 10 червня 2022 року, 29 серпня 2022 року, 23 листопада 2022 року, 13 лютого 2023 року, 10 квітня 2023 року, 5 травня 2023 року, 9 червня 2023 року, 7 липня 2023 року, 20 липня 2023 року ОСОБА_4 від ОСОБА_2 прийнято 19 500 грн.

Разом з тим, судове засідання, яке відбулося 1 березня 2023 року було відкладено за клопотанням ОСОБА_4

10 червня 2022 року ОСОБА_4 просила відкласти судове засідання до закінчення військового стану, судом було клопотання задоволено частково та відкладено до 29 серпня 2022 року.

10 квітня 2023 року, яке згідно квитанції № 3 від 21 липня 2023 року включено у перелік засідань, за яке здійснено оплату, було відкладено за клопотанням ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що вона не змогла з особистих причин брати у ньому участь.

07 липня 2023 року розгляд справи не було закінчено, та відкладено за клопотанням ОСОБА_4 для надання їй часу для підготовки у судових дебатах.

Разом з тим, щодо заявленого ОСОБА_2 розміру витрат на надання правничої допомоги слід звернути увагу на висновки у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, з огляду на встановлені під час розгляду справи в суді першої інстанції обставини, ураховуючи принцип співмірності та розумності у порівнянні зі складністю справи, заперечення ОСОБА_1 проти зявленого ОСОБА_2 розміру витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що розмір витрат, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 за представництво її інтересів адвокатом Новак Н. Ю. в судових засіданнях, як представника відповідача в частині відмови у позові ОСОБА_1 становить 4 500,00 грн (19 500-6000 =13 500/3). Інші витрати, які понесені ОСОБА_2 є витратами, які стосуються її позову до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання інвестиційного внеску особистим майном, у задоволенні якого судом першої інстанці їй відмовлено.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано не вбачав підстав для стягнення витрат на користь ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року про забезпечення позову у розмірі 1 500,00 грн та сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 454,00 грн, оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року залишено без змін. Разом з тим, стягнення витрат на сплату судового збору, у розмірі 454,00 грн які включені ОСОБА_4 у розмір витрат на правову допомогу, також задоволенню не підлягали, оскільки є самостійним видом витрат.

Враховуючи наведене, розмір витрат, який понесено ОСОБА_2 на представництво її інтересів адвокатом Новак Н. Ю. як відповідача в частині позовних вимог ОСОБА_1 до неї становить 8 500 грн (2500+1500+4500).

Ураховувавши заперечення ОСОБА_1 проти заявленого ОСОБА_2 розміру витра на правничу допомогу, суд дійшов обгрунтованого висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 8500,00 грн до 5 000,00 грн, що відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та додаткове рішення відповідають

вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову та додаткове рішення від 29 серпня 2023 року в частині оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 без задоволення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що законність та обґрунтованість рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про визнання договору комісії та звіту недійсними (фіктивними) та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», про стягнення грошових коштів сплачених за інвестиційним договором, та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки в цій частині судове рішення учасниками справи не оскаржується.

Судові витрати ОСОБА_2 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги суд відносить на рахунок дежрави, оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року в частині оскарження залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання ОСОБА_2 апеляційної скарги віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29.12.2023.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна