Провадження № 2/369/134/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Херенковій К.К.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу №369/13971/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з травня 2016 року позивач та відповідач почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В грудні 2016 року сторони дізналися про те, що відповідач вагітна, строк вагітності становив один місяць. В кінці січня 2017 року між позивачем та відповідачем виникла сварка та сторони припинили спільне проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 05 вересня 2017 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 130.

Згідно довідки Виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району № 130 від 05 вересня 2017 року відомості про батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені відповідно до ч. ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Після народження доньки позивач та відповідач знову почали спільно проживати для того, щоб малолітня дитина зростала у повноті батьківської любові та турботи.

03 листопада 2017 року позивач та відповідач, на підтвердження своїх намірів щодо спільної дитини, зареєстрували шлюб у Святошинському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. При цьому, позивач неодноразово наголошував на тому, щоб сторони подали спільну заяву та записали його батьком доньки, на що отримував позитивну відповідь, але поїздка до органу реєстрації постійно відкладалася.

На початку серпня 2018 року стосунки між позивачем та відповідачем погіршились і сторони почали проживати окремо. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року у справі № 756/10626/18 шлюб між сторонами було розірвано.

При цьому позивач постійно, декілька разів на тиждень приїжджав до доньки, а іноді залишався ночувати у відповідача, надавав всіляку допомогу, необхідну для повноцінного та гармонійного зростання малолітньої ОСОБА_5

04 вересня 2019 року позивач мав змогу востаннє бачити доньку. Після того, як до відповідача на постійне проживання приїхали її батьки, вона повністю обмежила позивача в можливості спілкування з донькою. З цього часу відповідач категорично відмовляла позивачу в поданні спільної заяви про визначення походження дитини.

З огляду на вищенаведене позивач просить суд:

визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_2 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

Внести зміни до актового запису № 130 від 05 вересня 2017 року складеного Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вказати батьком дитини громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Запоріжжя, Україна;

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

У лютому 2020 року суд отримав відзив ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, а твердження про те, що відсутні підстави для її застосування не відповідають дійсності. Відповідач зазначає, що позивач був обізнаний про народження ОСОБА_5 щонайпізніше з моменту реєстрації шлюбу, проте ніяким чином не намагався визнати батьківство.

Відповідач вважає, що твердження позивача про батьківство ґрунтується виключно на його суб`єктивному переконанні, жодного доказу на підтвердження вказаного позивач не зазначив. На підставі наведеного відповідач просила у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 10 березня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області призначив по справі судову генетичну експертизу для встановлення батьківства.

25 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_3 повідомила суд про неможливість явки до експертної установи для забору зразків крові.

На виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року до суду надійшло повідомлення завідуючого відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи щодо повернення ухвали про призначення судової генетичної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, у зв`язку з неявкою відповідача разом із дитиною до експертної установи для відібрання генетичного матеріалу.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалами від 14 квітня 2021 року, 25 січня 2022 року, 07 листопада 2022 року призначав по справі судову генетичну експертизу для встановлення батьківства, разом з тим, проведення вказаних експертиз не відбулося в зв`язку з неявкою відповідача та дитини для відбору порівняльних зразків.

Ухвалою від 05 вересня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Крім того, позивач просив суд залишити судові витрати за ним та не стягувати їх з відповідача.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Разом з тим, відповідач не заперечувала факту наявності відносин з позивачем та спільного проживання з ним.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, на адресу суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , виданого 05 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Зі змісту вказаного свідоцтва про народження вбачається, що в графі батько зазначено ОСОБА_6 , в графі мати ОСОБА_3 .

Згідно довідки № 130, виданої 05 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації актів про народженяя виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області складено відповідний запис № 130 від 05 вересня 2017 року. Відомості про батька зазначені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

03 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №1332, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 , виданого 03 листопада 2017 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року у справі № 756/10626/18 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнано за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини (що не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні) або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

За загальним правилом саме висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Водночас, згідно частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як вбачається із матеріалів справи, судом неодноразово призначалась судово-генетична експертиза для встановлення біологічного батьківства позивача, однак відповідач разом з дитиною не з`являлися для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, що унеможливило її проведення та свідчить про їх ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у даній справі.

Таким чином, суд розцінює нез`явлення відповідача разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи як ухилення від участі в проведенні експертних дій, а відтак вважає наявними підстави для констатації того факту, що саме позивач ОСОБА_1 є біологічним батьком дитини, оскільки такі дії відповідача ОСОБА_3 свідчать про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача.

При цьому судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-генетичної експертизи та забезпечення участі відповідача разом із дитиною у її проведенні.

Відповідач не довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надають суду можливість визнати факт та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від позивача (стаття 109 ЦПК України).

Визнання позивача батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 відповідає інтересам малолітньої дитини. Негативних наслідків для дитини судом не встановлено.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц, (провадження № 61-48029св18). Ця правова позиція є незмінною.

Щодо заяви відповідача про застосування до даних спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності суд зазначає таке.

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.

Крім того, сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц (провадження №61-16895св18).

В даному випадку, суд дійшов висновку про те, що право позивача є дійсно порушеним, і судом встановлено достатньо підстав для визнання його батьківства щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу(частина четверта статті 128 СК України).

Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (стаття 129 СК України).

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).

Тлумачення норм СК України свідчить, що законодавець передбачив різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до статті 128 СК України та статті 129 СК України.

У статті 128 СК України регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Саме в такому разі особа, яка вважає себе батьком дитини, може подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту частини першої статті 20 СК України та статті 128 СК України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі статтею 128 СК України виключена законодавцем із сфери дії позовної давності.

Частина перша статті 129 СК України стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записана інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем - чоловік, який записаний батьком дитини. Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з частиною першою статті 129 СК України застосовується позовна давність в один рік.

Проаналізувавши аргументи відповідача у справі суд вважає, що у даному випадку підлягають розмежування вимоги про визнання батьківства на підставі статті 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується, та вимоги про визнання батьківства з правових підстав, визначених частиною першою статті 129 СК України, до якої застосовується позовна давність в один рік.

За обставинами цієї справи відомості про батька дитини записано за заявою матері відповідно до частини першої статті 135 СК України, що підтверджується довідкою № 130, виданою 05 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Отже, до вимоги ОСОБА_1 про визнання батьківства не можуть застосовуватися положення статті 129 СК України, яка регулює спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, зокрема, положення частини другої цієї статті про річний строк позовної давності до вимоги про визнання батьківства в межах вирішення такого спору про батьківство.

А відтак, оскільки за обставин цієї справи запис про батька дитини ОСОБА_5 вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, позов про визнання батьківства позивача, який вважає себе батьком дитини, має регулюватися статтею 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За заявою позивача суд не стягує судові витрати з відповідача та залишає їх за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_2 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внести зміни до актового запису № 130 від 05 вересня 2017 року складеного Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вказати батьком дитини громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Запоріжжя, Україна.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 грудня 2023 року.

Суддя: І. О. Фінагеєва