Провадження №22-ц/812/768/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2023 року м. Миколаїв

Справа № 490/9026/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

про вселення

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Гуденко О.А., 22 березня 2023 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 27 березня 2023 року,

у с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 16 березня 2005 року між його батьками: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву укладено договір про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла двокімнатної квартири, якій в подальшому присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Пільговий кредит надавався із розрахунку на трьох членів сім`ї : батьків та сина ( ОСОБА_4 ).

З 21 квітня 2006 року він, як рідний син власника квартири, зареєстрований у спірній квартирі. 21 травня 2012 року шлюб між батьками розірвано. Позивач проживав і з матір`ю у спірній квартирі, і з батьком за іншою адресою.

У листопаді 2021 року повернувшись від батька, він не зміг потрапити до квартири за своїм місцем реєстрації через заміну відповідачкою дверних замків та вселенням у квартиру квартирантів.

Посилаючись на викладене, просив вселити його у спірну квартиру.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2023 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Зазначала, що третя особа не є власником частки у праві власності на зазначену квартиру, тому посилання суду, що третя особа надала згоду на користування позивачем його часткою у праві власності на нерухоме майно є помилковим. Крім того, про намір укласти договір оренди вона повідомляла позивача, він не заперечував, так як тривалий час проживав з батьком. Також відповідачка зазначала, що судом було порушено принцип змагальності, оскільки вона участі у розгляді справи не брала та заяви про розгляд справи у її відсутність не подавала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином ( а.с. 86-88).У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядав справу у їх відсутність.

Представник позивача ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За положенням ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 з 24 жовтня 2002 року по 21 травня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 .

16 березня 2005 року між відповідачкою, за погодженням з її чоловіком ОСОБА_3 , та Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ЗАТ БФ «Житлобуд-НІКО» укладено договір про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла двокімнатної квартири, загальною площею 49,6 кв.м, якій в подальшому присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

У відповідності до п. 19-20 Порядку надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою КМУ №584 від 29 травня 2001 року, в редакції, станом на день укладення кредитної угоди, рішення про надання кредиту приймається регіональним управлінням Фонду.

Розмір кредиту на будівництво (реконструкцію) житла визначається регіональним управлінням Фонду, виходячи з норми 21 кв. метр загальної площі житла на одного члена сім`ї та додатково 20 кв. метрів на сім`ю (далі - нормативна площа), вартості будівництва (реконструкції) житла за цінами, що діють на час укладення кредитного договору, та витрат на страхування в період будівництва (реконструкції) житла без урахування першого внеску позичальника. При цьому розрахункова вартість 1 кв. метра житла не повинна перевищувати опосередкованої вартості його спорудження, що склалася в регіоні відповідно до даних Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства, і відрахувань на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури в межах 25 відсотків розрахункової вартості. Конкретний відсоток таких відрахувань визначається в порядку, визначеному законодавством.

У разі перевищення нормативної площі та/або розрахункової вартості будівництва (реконструкції) житла, встановленої кредитним договором, позичальник сплачує за власний рахунок вартість будівництва (реконструкції) понаднормативної площі житла та/або різницю між фактичною вартістю житла і вартістю, встановленою кредитним договором, а також додаткові витрати на страхування у терміни, встановлені в договорі про інвестування.

Згідно «Розрахунку розміру кредиту, сум внесків позичальника та суми коштів на страхування на період будівництва (реконструкції) житла», пільговий кредит надавався із розрахунку на трьох членів сім`ї, батьків та дитини позивача.

Отже, судом встановлено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності відповідача та третьої особи.

З 21 квітня 2006 року позивач, як рідний син власника квартири, зареєстрований та проживав у вказаній квартирі.

З 2012 року він також знаходився на утриманні та вихованні батька. Будучи неповнолітнім, позивач проживав і за адресою реєстрації з матір`ю, а також часто перебував у батька, проте мав ключі від квартири АДРЕСА_2 .

Згідно договору про сплату аліментів на дитину, укладеному 25 травня 2012 року між відповідачем та третьою особою, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., визначено місце проживання позивача разом із матір`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) (ч. 1 ст. 156 ЖК України). Діти - члени сім`ї власника житлового приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Отже позивач набув права користування квартирою АДРЕСА_2 на законних підставах, тобто набув права сервітуту, який встановлений законом, тому для його виникнення не потрібне укладення батьками та дітьми спеціального договору про користування житлом (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про вселення, позивач посилався на те, що відповідачка за час його тимчасової відсутності змінила замки у квартирі та здає квартиру стороннім особам, у зв`язку з чим він позбавлений права користування спірною квартирою

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є сусідами відповідачки .

На спростування зазначених обставин відповідачкою доказів не надано.

За такого, з урахуванням положень ст. ст. 402, 405 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивача на користування квартирою порушені та підлягають захисту у обраний ним спосіб, а тому вірно вселив його до спірного приміщення.

Посилання відповідачки на помилковість висновків суду про те, що ОСОБА_3 , який не є власником частки у спірній квартирі, надав згоду на користування позивачем його часткою у праві власності на нерухоме майно, не мають правого значення та не впливають на правильність висновків суду, щодо набуття позивачем права користування спірною квартирою.

Питання про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою відповідачка не ставила

Що стосується доводів ОСОБА_2 про порушення судом принципу змагальності, то слід зазначити, що про розгляд судом справи остання була повідомлена заздалегідь належним чином та мала можливість скористатись своїм правом участі у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, про що неоднаразово їй було роз`яснено судом.

Проте таким правом відповідачка у встановлені законом строки не скористалась.

До того ж, в апеляційній скарзі відповідачка не зазначила нових обставин та не надала інших доказів, які б спростовували висновки суду.

За такого, колегія суддів вважає доводи позивачки щодо порушення судом принципу змагальності безпідставними.

Отже, судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 7 липня 2023 року.