Житомирський апеляційний суд
Справа №284/693/22 Головуючий у 1-й інст. Дубовик П.В.
Категорія 80 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Галацевич О.М.,

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 284/693/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автомагістраль» на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 07 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Дубовик П.В. у смт Народичі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив стягнути на його користь з ПП «Автомагістраль» заборгованість по заробітній платі в сумі 15 370,53 грн., середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 35800 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., а всього 71 170,53 грн.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що з 07.07.2021 по 25.05.2022 перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль». 25.05.2022 звільнився з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. При звільненні з ним не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі в сумі 15 370, 53 грн. Оскільки розрахунок не проведено і до моменту подання позовної заяви, тому просив стягнути на його користь і середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України та моральну шкоду в сумі 20 000 грн. Вказує, що внаслідок незаконних дій відповідача у невиплаті належних йому сум він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки та він був змушений позичати кошти у знайомих для прожиття.

Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 07 березня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 19 578,02 грн. Рішення в частині стягнення з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми платежу за один місяць, допущено до негайного виконання. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПП «Автомагістраль», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення компенсації невикористаної відпустки, включивши її до складу заробітної плати, так як така вимога не була заявлена у позові та безпідставно не застосував строки позовної давності. Вказує, що у зв`язку із окупацією території, де розташоване підприємство, підприємницька діяльність не здійснювалася, а тому ПП «Автомагістраль» має вкрай скрутне матеріальне становище, у зв`язку із чим були припинені будь-які виплати як працівникам, так і до державного бюджету. Заявник переконаний у безпідставності вимог щодо стягнення основного боргу перед позивачем до закінчення воєнного стану в державі. Також вважає доведеним факт відсутності вини ПП «Автомагістраль» у порушенні трудових зобов`язань внаслідок непереборної сили.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Від ОСОБА_1 на адресу Житомирського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, а тому в решті рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 07.07.2021 року по 25.05.2022 року працював у відповідача водієм автотранспортних засобів, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.5).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що за січень - травень 2022 року (за виключенням березня - квітня місяця) ОСОБА_1 нараховувалась сума заробітку для нарахування пенсії від ПП «Автомагістраль», зокрема за січень 2022 року 30 745, 34грн., за лютий 2022 року 8950, 00 грн., за травень 2022 року 15370грн. грн, що в загальній сумі становить 55 065, 87 грн. (а.с. 9 зворот).

Із Довідки ПП «Автомагістраль» № 178 від 23.02.2023 вбачається, за період 07.07.2021 по 24.05.2022 ОСОБА_1 було нараховано дохід в сумі 55 065, 87 грн, за вирахуванням утримань - в сумі 44 328, 02 грн , виплачено 24 750, 00 грн. Зокрема у травні 2022 року нарховано 15 370, 530 грн компенсації відпустки (а.с. 69).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення своїх трудових прав, простив стягнути із відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 15370,53 грн., середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 35800 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., а всього 71 170,53 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач належного розрахунку з позивачем в строки передбачені ст.47, 116 КЗпП України не провів, тому підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 19 578,02 грн. заборгованості по заробітній платі і строки позовної давності у даному випадку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не застосовуються.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день ухвалення рішення та стягнення моральної шкоди, зважаючи, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором (непереборною силою) і саме ця обставина стала підставою для несвоєчасної виплати заробітної плати по причині тимчасової окупації збройними силами Російської Федерації території місцезнаходження ПП «Автомагістраль», що призвело до призупинення його діяльності, завдання останньому значної майнової шкоди, в тому числі внаслідок невиконання договірних зобов`язань дебіторами з вказаної причини, суд першої інстанції дійшов висновку про доведення стороною відповідача відсутності своєї вини у невиплаті заробітної плати позивачеві при його звільненні та відповідно до висновку про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

А тому, зважаючи на вищевказані обставини, які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання відповідачем обов`язку щодо здійснення бюджетних платежів та виплат заборгованості працівникам підприємства, що виключає наявність вини відповідача щодо вчасного погашення заборгованості з виплати заробітної плати позивачу, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із суми середнього заробітку, та відповідно стягнення моральної шкоди.

В цій частині рішення суду не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині (щодо стягнення заборгованості по заробітній платі) з огляду на таке.

За змістом ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Стаття 94 КЗпП України передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, що діяла у такій редакції на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 наголосила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/857/19 де ВП ВС зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що діяла у такій редакції на час звільнення позивача, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено, що із 07.07.2021 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ПП «Автомагістраль» та наказом № 211 його було звільнено з роботи 25.05.2022 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказав, що при звільненні йому не виплачено заробітну плату в сумі 15 370, 53 грн. Із довідки відповідача вбачається, що ця сума є компенсацією за невикористану відпустку.

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки при звільненні позивача з ним відповідачем не був проведений повний розрахунок та не виплачені усі належні йому суми, тому стягненню підлягає невиплачена заробітна плата (компенсація за невикористану відпустку).

Оскільки факт наявності трудових відносин між сторонами є доведеним, а право особи на оплату праці гарантовано Конституцією України, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата незалежно від обставин, а тому доводи апеляційної скарги ПП «Автомагістраль» в цій частині є безпідставними.

Разом із тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції провів власний розрахунок заборгованості по заробітній платі та дійшов висновку про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі в сумі 19 578, 02 грн, здійснивши відповідний розрахунок згідно відомостей Довідки ПП «Автомагістраль» № 178 від 23.02.2023 (а.с. 69).

Отже, стягуючи заборгованість по заробітній платі в сумі більшій, ніж заявлено в позові, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог.

У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Отже, з огляду на наведені вище норми закону та встановлені обставини визначення розміру заробітної плати ОСОБА_1 , та з урахуванням заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що на користь позивача необхідно стягнути 15 370, 53 грн невиплаченої заробітної плати, тобто в межах заявлених позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача із ПП «Автомагістраль та зменшення її суми з 19 578, 02 грн до 15 370, 53 грн без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку є обов`язком роботодавця та працівника, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 712/9213/18).

Водночас, не заслуговують на увагу обгрунтування апеляційної скарги ПП «Автомагістраль» про те, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення компенсації невикористаної відпустки, включивши її до складу заробітної плати, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача про застосування строків позовної давності з мотивів, викладених у рішенні суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише на тих обставинах, що у зв`язку з веденням бойових дій у Бучанському районні Київської області та у зв`язку з існуванням заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам.

Проте, існування наведених обставин не звільняє відповідача від виплати заробітної плати позивачу.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Отже, ведення воєнного стану не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України та не передбачає особливостей щодо розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автомагістраль» задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2023 року змінити в частині визначення розміру невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 , зменшивши її розмір із 19 578, 02 грн до 15 370, 53 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді