справа № 489/6738/21 провадження №2/489/728/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 липня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Клюсевич-Шарапової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі ТОВ «Укрдебт Плюс»), Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»), третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про підтвердження нікчемності правочину

встановив:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить підтвердити обставини нікчемності договору № 2245/К про відступлення прав вимоги від 13.05.2020, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс».

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 07.03.2007 між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 03/1/058/07-Z про надання споживчого кредиту.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.02.2013, залишеним в силі апеляційною та касаційною інстанціями, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.03.2007 № 03/1/058/07-Z у сумі 149079,23 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна.

26.06.2013 між кредитором ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги кредитора до боржників.

13.05.2020 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» укладено договір № 2245/К про відступлення прав вимоги АТ «Дельта Банк» до боржників, за яким відповідно до витягу з Додатку № 2 до вказаного договору фактору відступлено право вимоги за кредитним договором в сумі 931168,07 грн., яка в шість раз більше суми заборгованості у розмірі 149079,23 грн., встановленої рішенням суду від 25.02.2013, що порушує права позивача як споживача кредитних послуг.

На думку позивача, умисне невиконання відповідачами заочного рішення від 25.02.2013 відносно суми заборгованості є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.

Крім того, підписання договору № 2245/К про відступлення прав вимоги від 13.05.2020 можливе лише уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Дельта Банк», а не представником цього банку Сорокіним М.В., так як останній не має цивільної дієздатності.

Також діяльність ТОВ «Укрдебт Плюс» відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб є діяльністю у сфері права, яка не відноситься до фінансових послуг, що визначені в частині першій статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому у нього відсутнє право здійснювати фінансові операції, у тому числі операції факторингу, а також право вимоги за кредитним договором. Також, матеріали справи не містять доказів, включення його до державного реєстру фінансових установ відповідно до вимог частини першої статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того матеріали справи не містять здійснення повної оплати за договором відступлення на час його укладення чи після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань, що свідчить про не набуття чинності таким договором.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що договір № 2245/К про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 13.05.2020 спрямований на порушення його конституційних прав і свобод та на незаконне заволодіння його майном, тобто порушує публічний порядок, а тому є нікчемним.

Посилаючись на наведені обставини позивач звернувся до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права.

У відзиві на позов від 15.11.2021 представник ТОВ «Укрдебт Плюс» в задоволенні позову просить відмовити, оскільки заявлена позивачем вимога не відповідає визначеним законом способом захисту прав і інтересів та не є ефективним способом поновлення прав позивача у даних правовідносинах.

Щодо незгоди позивача із сумою боргу то відступлення права вимоги не змінює суті зобов`язання боржника за кредитним договором, а також його прав і обов`язків, тому не потребує отримання згоди боржника на відступлення права вимоги. При цьому, у зв`язку із зміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктивний склад у частині кредитора.

Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, у постанові від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, у постанові від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17.

З приводу того, що ТОВ «Укрдебт Плюс» не могло набути право вимоги за укладеним з позивачем кредитним договором, оскільки не включено до реєстру фінансових установ то відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 16.03.2021 у справі № 906/1174/18.

АТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних в жовтні 2014 року, а 03.03.2015 було прийнято рішення про віднесення банку до неплатоспроможних (постанова Національного банку України від 02.03.2015 № 150).

Отже за своєю правовою природою спірний договір купівлі-продажу пава вимоги, укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу та не потребує спеціального суб`єктивного складу.

Стосовно сумнівів позивача щодо здійснення ТОВ «Укрдебт Плюс» оплати за відступлення права вимоги то відповідно до умов договору сам факт його укладення свідчить, що новим кредитором перераховано на рахунок попереднього кредитора ціну договору.

Так як позивачем не доведено будь-яких обставин що свідчать про недійсність чи нікчемність оспорюваного договору, підстави для задоволення позову відсутні.

Третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в наданих до суду письмових поясненнях від 18.11.2021 в задоволенні позову просить відмовити через те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного оправа та юрисдикцію розгляду даного спору, оскільки сторонами спірного договору є юридичні особи, внаслідок чого даний спір підпадає під юрисдикцію господарських судів.

Безпідставними є твердженням позивача про те, що договір з боку АТ «Дельта Банк» могла підписати лише Уповноважена особа Фонду, а не представник Банку на підставі довіреності.

Так, договір відступлення права вимоги № 2245/К від 13.05.2020 від імені АТ «Дельта Банк» підписаний представником цього банку Сорокіним М.В., який діє на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим В.В., який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй всіх або частини повноважень Фонду має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду: діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку (частина четверта статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Аналіз указаної норми свідчить про відсутність заборони уповноваженій особі Фонду права видавати довіреності третім особам для здійснення представництва банку під час укладення договорів, оскільки уповноважена особа Фонду згідно статті 37 Закону України» про систему гарантування вкладів фізичних осіб» має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і контролю банку.

Представник відповідача АТ «Дельта Банк» у наданому до суду відзиві на позов від 22.11.2021 в задоволенні позовних вимог просить відмовити через їх безпідставність та недоведеність, з підстав які наведені іншим відповідачем та третьою особою. Також представник АТ «Дельта Банк» просив закрити провадження у справі через непідсудність спору цивільному судочинству.

У відповіді на відзив ТОВ «Укрдебт Плюс від 15.11.2021, на відзив АТ «Дельта Банк» від 22.11.2021 та на поясненнях Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивач ОСОБА_1 вказав на безпідставність доводів відповідачів і третьої особи та просив задовольнити його позов.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного поводження.

Ухвалою суду від 17.11.2021 за клопотанням представника відповідача АТ «Дельта Банк» здійснено перехід в загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 16.02.2022 у задоволенні заяв АТ «Дельта Банк» та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі відмовлено. Цією ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання, призначене на 04.07.2023, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

В матеріалах справи наявна заява позивача від 14.02.2022 про проведення підготовчого судового засідання за його відсутності та в якій просив призначити справу до судового розгляду по суті. Після призначення судового розгляду, заяв про відкладення судових засідань чи залишення позову без розгляду не заявляв.

Представник відповідача ТОВ «Укрдебт Плюс» в заяві від 04.07.2023 просив здійснити розгляд справи за його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Інші учасники справи причину неявки в судове засіданні не повідомили, що з врахуванням наведеного вище та того, що свої доводи і заперечення учасники процесу виклали в письмових заявах, а наявні в справі докази є достатніми для розгляду справи по суті, розгляд якої не потребує обов`язкової участі сторін в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в справі доказів.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.02.2013 по справі №1416/8301/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17.06.2013, позов ВАТ «Кредитпромбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.03.2007 року № 03/1/058/07-2 у сумі 149079,23 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

26.06.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк» отримало право грошової вимоги відносно осіб, які були боржниками ПАТ «Кредитпромбанк», у тому числі ОСОБА_1 за забезпечувальним договором.

Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05.09.2017 замінено стягувача у виконавчому провадженні № 40416914 за виконавчим листом №2/489/226/13, виданим 08.07.2013 (боржник - ОСОБА_1 ) на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва у справі за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з ПАТ «Кредитпромбанк» на АТ «Дельта Банк». Постановою Верховного Суду від 22.11.2018, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05.09.2017 залишено без змін.

13.05.2020 між АТ «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс» укладено договір № 2245/К про відступлення прав вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за реєстровим № 682.

Відповідно до умов цього договору ТОВ «Укрдебт плюс» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором та статусу нового іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим № 1446.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27.01.2021 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.02.2013 у справі № 2/489/226/13 за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Укрдебт плюс».

Із змісту позову слідує, що договір № 2245/К про відступлення прав вимоги позивач вважає таким, що є нікчемним, так як спрямований на порушення конституційних прав позивача та не законне заволодіння його майном, а також порушує публічний порядок.

З такими доводами позивача суд не погоджується з огляду на наступне.

Із позову вбачається, що позивачем заявлено вимогу про підтвердження обставини нікчемності спірного договору, оскільки відступлено право вимоги за кредитним договором в сумі 931168,07 грн., яка в шість раз більше суми заборгованості у розмірі 149079,23 грн., встановленої судовим рішенням; зі сторони АТ «Дельта Банк» договір підписано особою, яка не має цивільної дієздатності; ТОВ «Укрдебт Плюс», не включений до реєстру фінансових установ та не має спеціальної ліцензії на здійснення фінансової діяльності; відсутні докази повної оплати ТОВ «Укрдебт Плюс» купівлі права вимоги, що передбачено оспорюваним договором.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд неодноразово звертали увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), а також у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року справі № 914/1049/18.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

У абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У постанові Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (пункти 37, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18).

Натомість договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08.06.2021 в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

Постановою правління НБУ від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови правління НБУ від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція ФГВФО 02.10.2015 прийняла рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію.

Відповідно до пунктів 2, 6 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.

Згідно з частинами другою та третьою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Частиною шостою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у вказаній редакції Закону передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

14.04.2020 на електронному майданчику https://.prozorro.sale відбувся відкритий електронний аукціон (торги) з продажу майнових прав ПАТ «Дельта Банк» за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги за кредитним договором, що забезпечений заставою нерухомого майна на підставі договору іпотеки (лот № GL3N217533), за результатами якого було визначено переможця електронного аукціону з продажу вказаного лоту, а саме ТОВ «Укрдебт Плюс», про що складено протокол електронного аукціону № UА-ЕА-2020-03-24-000001-b від 14.04.2020.

13 травня 2020 року між АТ «Дельта банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2245/К, відповідно до якого право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 03/1/058/07-Z від 07.03.2007, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 та іпотечним договором від 07.03.2007, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перейшло до ТОВ «Укрдебт Плюс».

Відповідно до Витягу з додатку № 1 до Договору № 2245/К про відступлення прав вимоги від 13.05.2020, заявник отримав право вимоги за кредитним договором № 03/1/058/07-Z від 07.03.2007, боржник - ОСОБА_1 та за іпотечним договором від 07.03.2007, боржник та майнові поручителі - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Зазначені обставини встановлені постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.01.2021 у справі 1416/8301/12 (провадження 22-ц/812/119/21), яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://www.reestr.court.gov.ua/Review/94544357).

Отже, оспорюваний договір відступлення прав за його ознаками є договором, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на ТОВ «Укрдебт Плюс» як нового кредитора.

ТОВ «Укрдебт Плюс» не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і договорами, які його забезпечують.

Враховуючи викладене, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Оскільки за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладений банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, тому відсутні підстави кваліфікувати оскаржуваний договір відступлення права вимоги як договір факторингу, що потребувало отримання спеціальної ліцензії Національного банку України.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08.06.2021 в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), постановах Верховного Суду від 04.08.2021 в справі № 705/5544/19 (провадження № 61-8523св20), від 10.08.2021 в справі № 755/7758/19 (провадження № 61-17748св20), від 16.02.2022 в справі № 754/12759/17 (провадження № 61-10416св20), від 08.07.2022 в справі № 487/7748/18 (провадження № 61-19069св21) та від 25.01.2023 в справі № 638/18879/18 (провадження № 61-11179св22).

Тому помилковими є доводи позивача про те, що відповідач ТОВ «Укрдебт Плюс» потребував ліцензії при укладенні оскаржуваного договору.

Положення нормативно-правових актів, які регламентують процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 640/14873/19 (провадження № 61-6649св20)).

Отже, так як продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язань у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи, тому ТОВ «Укрдебт Плюс» в силу вимог чинного законодавства міг бути стороною оспорюваного договору.

Щодо відсутності цивільної дієздатності в представника АТ «Дельта Банк»

У даній справі встановлено, що АТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних на підставі постанови Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» та рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 № 51 запроваджено в банку тимчасову адміністрацію з 03.03.2015 і призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Договір відступлення прав вимоги № 2245/К від 13.05.2020, укладеного між АТ «Дельта банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», від імені ПАТ «Дельта банк» підписаний представником АТ «Дельта Банк» Сорокіним М.В., який діє на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк» Кадировим В.В., який в свою чергу діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та відповідних рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй всіх або частини повноважень Фонду має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду: діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку (частина четверта статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про відсутність заборони уповноваженій особи Фонду права видавати довіреності третім особам для здійснення представництва банку під час укладення договорів, оскільки уповноважена особа Фонду згідно статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; давати доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку, здійснювати інші повноваження, встановлені цим Законом, та делеговані їй Фондом.

З урахуванням викладеного, доводи позивача про те, що договір відступлення права вимоги мав були підписаний особисто уповноваженою особою Фонду, а не представником АТ «Дельта Банк» Сорокіним М.В., є суб`єктивним помилковим тлумаченням позивачем законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Стосовно невідповідності набутої відповідачем ТОВ «Укрдебт Плюс» суми права вимоги за кредитним договором, яка є більшою суми заборгованості, встановленої судовим рішенням, то чинним законодавством України не встановлено підстав нікчемності договору щодо відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за зобов`язанням, із розміром якого не погоджується боржник.

Суд зазначає, що заміна кредитора та іпотекодержателя у зобов`язанні не змінює саме зобов`язання і позивач має ті ж самі права і обов`язки, визначені кредитним та іпотечним договорами, як перед первісним кредитором, так і, у разі переходу права вимоги, перед іншим кредитором, тому сама по собі заміна кредитора та іпотекодержателя не свідчить про порушення прав позивача.

Безпідставними є доводи позивача щодо не набуття чинності договором № 2245/К від 13.05.2020 через відсутність доказів здійснення повної оплати ТОВ «Укрдебт Плюс» боргів за цим договором.

Так, відповідно до пункту 4.1 вказаного договору, сторони домовилися, що за відступлення прави вимоги кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 13635714,30 грн. ціна договору сплачується новим кредитором банку в повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

За умовами пункту 14 договору відступлення права вимоги, цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін та нотаріального посвідчення.

Таким чином, до підписання договору прав вимоги та його нотаріального посвідчення, сторони цього договору провели повний розрахунок згідно з обумовленою домовленістю, що також підтвердило ТОВ «Укрдебт Плюс» у своєму відзиві.

Встановлені обставини спростовують доводи позивача про недоведеність розрахунку новим кредитором з банком за договором відступлення прави вимоги. Також суд зазначає, що проведення розрахунку за вказаним договором жодним чином не пливають на права позивача, як боржника.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені обставини, виходячи з меж судового розгляду та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем порушення оспорюваним договором публічного порядку, а також його прав і інтересів, через що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», Акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про підтвердження нікчемності правочину.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», Код , місцезнаходження: м. Київ, просп. Степана Бандери, буд. 28 А;

відповідач: Акціонерне товариство «Дельта Банк», , місцезнаходження: місто Київ, вул.Щорса, буд. 36-б; адреса листування: 01133, м.Київ, вул. Січових Стрільців, 17, поверх 2;

третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, , місцезнаходження: м.Київ, вул.Січових Стрільців, 17.

Повний текст судового рішення складено 04.07.2023.

Суддя І.В.Коваленко