Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

Справа № 695/2176/23

номер провадження 2/695/958/23

22 грудня 2023 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Ватажок-Сташинської А.В.,

за участю: секретаря судового засідання Біліченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Золотоноші у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золотоніської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення та про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач 1), Золотоніської міської ради (далі відповідач 2), в якому просить:

- визнати недійсним та скасувати рішення Золотоніської міської ради № 14-42-4 від 21.04.2005 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0932 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 475992 від 14.12.2009, площею 0,0932 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2003, укладеного з ОСОБА_2 . Оскільки позивач вважав, що земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння, не приватизована та належить Золотоніській міській раді, позивач у 2022 році звернувся до Золотоніської міської ради з листом про надання відомостей щодо приватизації спірної земельної ділянки. У відповідь позивача повідомлено, що земельна ділянка площею 0,0932 га, кадастровий номер :02:004:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 вже приватизована, та згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 475992 від 14.12.2009 зареєстрована за ОСОБА_3 . У подальшому позивачу стало відомо, що рішення Золотоніської міської ради від 16.02.1994 № 90 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 877 кв.м. після проведення інвентаризації ділянки було скасовано, оскільки не відповідало вимогам чинного законодавства, так як значно зменшувало площу ділянки. 21 квітня 2005 року Золотоніська міська рада постановила нове рішення №14-42-4, відповідно до якого ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 932 кв.м. по АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення було виготовлено Державний акт Серії ЯА № 475992 від 14.12.2009, який ОСОБА_3 не був отриманий, оскільки останній ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Посилаючись на те, що реєстрація права власності за померлим батьком ОСОБА_2 ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 порушує права позивача та позбавляє його права належно користуватися, обслуговувати та розпоряджатися також і належним йому будинком, розташованим на спірній земельній ділянці, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 27.06.2023 відкрито провадження у справі на підставі вказаного позову, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з розгляду даної справи.

Відповідачі відзив на позов не надали.

Ухвалою суду від 26.07.2023 продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на 30 днів.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09.11.2023 закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Судове засідання з розгляду справи призначено на 10 год 15 хв 22.12.2023.

Представник позивача адвокат Брус Сергій Миколайович у судове засідання не прибув, надавши перед початком судового засідання заяву, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує.

У судове засідання представник Золотоніської міської ради не прибув, однак направив на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності та прийняти рішення згідно з чинним законодавством.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибула, про причини такої неявки суд не повідомила.

Ухвали суду, позовна заява з додатками, судові повістки, які було направлено на адресу місця реєстрації ОСОБА_2 , зазначену у наданому на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України повідомленні за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.06.2023 за №1-34/421, повернулись до суду з відмітками Укрпошти про неможливість вручення адресату.

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення ОСОБА_2 , судом повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.

Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи (за зареєстрованою адресою місця проживання та за останньою відомою адресою проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримала відповідач адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надала, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачки.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідачів та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, суд зазначає про таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу будинку Серія ВБА №403843 від 24.12.2003, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г., зареєстрованого в реєстрі №2690, придбав у ОСОБА_2 належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Золотоніською міською держнотконторою від 23.12.2003, реєстр №2683, будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Серія СВА №698534, виданого Золотоніським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації №2892269 від 22.02.2004, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2003 на праві приватної власності належить будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Технічним паспортом на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_2 , інвентарний № 506 стверджується, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2690 від 24.12.2003 належить будинковолодіння, яке складається з житлового будинку, сараю, вбиральні, гаража, погребу, огорожі, водогону, зливної ями, відмостки та колодязя, загальною площею ділянки по фактичному користуванню 877 кв.м.

Як зазначено у листі виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 04.08.2022 №1164 земельна ділянка площею 0,0932 га (кадастровий номер :02:004:0025), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Державного акта на право власності серія ЯА №475992 з реєстрацією від 14.12.2009 номер 26 зареєстровано за ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 23.02.1965 та довідкою начальника відділу реєстрації актів громадянського стану Золотоніського міського управління юстиції № 7, відповідно до якої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 30.12.1972 зареєстрували шлюб, який 02.08.1983 у відділі РАГС Соснівського районного управління юстиції міста Черкаси розірвано. Прізвище сторін після розірвання шлюбу ОСОБА_6 .

Згідно з свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 08.12.2003, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Золотоноша, про що зроблено запис за №472.

З наданої державним нотаріусом Третьої черкаської державної нотаріальної контори, в порядку заміщення державного нотаріуса Черкаського обласного державного нотаріального архіву на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.07.2023 спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , судом встановлено, що вказана спадкова справа заведена на підставі заяви відповідачки ОСОБА_2 від 23.12.2003.

Як вбачається з вказаної спадкової справи за життя ОСОБА_3 склав заповіт від 25.06.2002, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І., зареєстрований в реєстрі за № 1841.

Згідно з вказаним заповітом ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалось, в тому числі житло: житловий будинок АДРЕСА_1 , а також все те, на що за законом матиме права в тому числі легковий автомобіль ВАЗ-21063, номерний знак НОМЕР_3 та автопричіп 81024, номерний знак НОМЕР_4 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія ВВА №407839 від 23.12.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 2683, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г., ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина складається: з будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , що належав померлому на підставі договору забудови, посвідченого Золотоніською держнотконторою 19.04.1954, реєстр №1998, зареєстрованого в Золотоніському БТІ 29.08.1962, реєстр № 118 та рішення Золотоніського районного суду від 19.04.1988, зареєстрованого в Золотоніському БТІ 04.05.1988, реєстр № 118. Будівлі розміщенні на земельній ділянці розміром 600 кв.м., заборон на будинок не має.

Також із спадкової справи після смерті ОСОБА_3 вбачається, що спадкоємиця ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ) до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталася.

З наданої Головним управлінням Держгеокадастру України в Черкаській області на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21.09.2023 належним чином завіреної копії технічної документації по складанню Державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , судом встановлено, що за заявою ОСОБА_3 від 10.10.2003 інженером-землевпорядником ТОВ «УкрЗемСервіс» було проведено комплекс геодезичних робіт по координуванню кутів повороту зовнішніх меж землеволодіння та горизонтальне знімання земельної ділянки площею 877 кв.м., переданої на підставі рішення Золотоніської міської ради від 16.02.1994 № 90 у приватну власність ОСОБА_3 для складання кадастрового плану. Відповідно виконаним геодезичним роботам площа даної земельної ділянки становить 0,0932 г., складено кадастровий план, план меж земельної ділянки та експлуатація угідь.

За матеріалами геодезичних робіт складена технічна документація та заповнені 2 бланки державних актів на право власності на земельну ділянку, один з яких виданий замовнику, а другий зберігається у Золотоніському міському відділі в кадастровій справі.

Згідно з копією архівного витягу із рішення №14-42-4 виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 21.04.2005 про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок, що передані у приватну власність громадянам м. Золотоноші, підготовлені ТОВ «УкрЗемСервіс» вбачається, що виконком міської ради вирішив затвердити технічну документацію по складанню державних актів на право власності на землю ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 ; змінити площу земельної ділянки з 877 кв.м. на 932 кв.м.

Відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 475992 від 14.12.2009 ОСОБА_3 на підставі рішення Золотоніської міської ради від 21.04.2005 № 14-42-4 належить земельна ділянка площею 0.0932 га, кадастровий номер 02 004 0025, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована в АДРЕСА_1 . Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 26.

Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області 12.05.2023 на запит адвоката Бруса Сергія Миколайовича повідомило, що відповідно до інформації Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління відповідно до земельно-облікових даних Відділу земельна ділянка площею 0,0932 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 обліковується у власності ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 14.12.2009 за №26.

Вказаний Державний акт був виготовлений на підставі рішення Золотоніської міської ради від 21.04.2005 №14-42-4. Водночас, за інформацією Відділу Державний акт серії ЯА №475992 не був отриманий ОСОБА_3 , про що свідчить відсутність відповідного запису у Книзі реєстрації державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, та на даний час зберігається в архіві Відділу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що позивачем придбано домоволодіння у спадкоємиці ОСОБА_3 ОСОБА_2 до завершення її приватизації померлим ОСОБА_3 та видачі Державного акта на право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 16.02.1994 № 90 «Про передачу у приватну власність присадибних ділянок громадянам м. Золотоноша» дозволено передати у приватну власність ОСОБА_3 присадибну ділянку загальною площею 877 кв. м., у тому числі під забудовою 135 кв.м., під двором 360 кв.м., ріллі 360 кв.м.

02 грудня 2003 року ОСОБА_3 підписав акт погодження меж землекористування присадибної ділянки, який було надано до заяви адресованої директору ТОВ «УкрЗемСервіс» про виконання робіт по підготовці державного акта на право власності на земельну ділянку від 10.10.2003.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер.

Згідно з копією архівного витягу із рішення №14-42-4 виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 21.04.2005 про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок, що передані у приватну власність громадянам м. Золотоноші, підготовлені ТОВ «УкрЗемСервіс» вбачається, що виконком міської ради вирішив затвердити технічну документацію по складанню державних актів на право власності на землю ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 ; змінити площу земельної ділянки з 877 кв.м. на 932 кв.м.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 475992 від 14.12.2009.

Відповідно до ст. 6 ЗК України 1990 року в редакції чинній станом на день винесення рішення про передачу ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Згідно з статтею 17 ЗК України 1990 року в редакції чинній станом на день винесення рішення про передачу ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно зі статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до статей 22, 23 ЗК України 1990 року в редакції чинній станом на день винесення рішення про передачу ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України в редакції чинній станом на день видачі оспорюваного Державного акта на земельну ділянку громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України в редакції чинній станом на день видачі оспорюваного Державного акта на земельну ділянку).

Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України в редакції чинній станом на день видачі оспорюваного Державного акта на земельну ділянку , безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

До 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

ЗК України, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передання у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19 та від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20.

Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_3 за життя розпочав процедуру приватизації спірної земельної ділянки: отримав дозвіл на розроблення технічної документації, встановив межі в натурі.

Однак рішення Золотоніської міської ради про затвердження матеріалів інвентаризації спірної земельної ділянки, на підставі якого у 2009 році було видано оспорюваний Державний акт на земельну ділянку було видано вже після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому домоволодіння, яке розміщене на спірній земельній ділянці відчужено спадкоємицею ОСОБА_3 ОСОБА_2 позивачу до видачі спірного рішення органу місцевого самоврядування та оспорюваного Державного акта на земельну ділянку 24.06.2003.

Частиною першою статті 377 ЦК України, у редакції чинній станом на день вирішення даного спору, встановлено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Статтею 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Статтею 152 ЗК України в редакції чинній станом на день вирішення даного спору по суті передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЗК України).

Відповідно до пунктів 2 та 10 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

До 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Із 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв)

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву).

Відповідно до ч. 10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

З матеріалів справи судом встановлено, що державна реєстрація спірної земельної ділянки відповідно до положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» не проводилась, однак в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 14.12.2009 було зареєстровано оспорюваний Державний акт на право власності на земельну ділянку за № 26.

Надаючи оцінку заявленому способу захисту порушеного права позивача, суд зауважує, що у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 у справі №6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

У постанові від 20.04.2016 у справі №6-2824цс15 Верховний Суд України вказав, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 683/2422/19 у приватному праві не передбачалося нікчемності для оспорюваного державного акта про право власності на землю. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акта про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею державного акта про право власності на землю. Тобто, оспорювання акта відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акта). Вимога про визнання недійсним державного акта про право власності на землю є «вимогою» у розумінні стст.256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акта відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акта, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акта про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 76-84, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_5 ), Золотоніської міської ради (19700, Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Садовий проїзд, 8, ідентифікаційний код 26536152) про визнання недійсним та скасування рішення та про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати рішення Золотоніської міської ради № 14-42-4 від 21.04.2005 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0932 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 475992 від 14.12.2009, площею 0,0932 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська