ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Чернівці

Справа № 727/1253/23

Провадження № 22-ц/822/546/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.,

секретар: Конецька Д.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 травня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Танасійчук Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця (далі ФОП) ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29 березня 2022 року між ним тв ФОП ОСОБА_2 був укладений договір замовлення дизайну інтер`єру (надалі Договір), на підставі якого Виконавець взяв на себе зобов`язання за дорученням Замовника виконати проект дизайну інтер`єру в стилі «Американська класика» приватного будинку Замовника по АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язувався прийняти замовлений проект дизайну та сплатити Виконавцю затверджену даним Договором винагороду.

У відповідності до п. 4.1. Договору вартість послуг становить 2 600 доларів США. Замовник вносить передоплату у розмірі 50 % від вартості послуг на початку робіт, а решту 50 % перед початком робіт із кресленнями.

Зазначав, що 29 березня 2022 року Замовником на користь Виконавця на підставі п. 4.2. Договору було перераховано передоплату двома платежами в розмірі 34 000 грн (30 000 + 4 000).

У відповідності до п.п. 2.1.1. Договору Виконавець зобов`язаний виконати три варіанті планів об`єкту з розташуванням необхідного обладнання, візуалізацію обраного варіанту та креслення впродовж чотирьох тижнів з моменту підписання даного Договору, тобто не пізніше 26 квітня 2022 року.

Відповідач, в порушення вказаних умов Договору щодо строку виконання Договору, допустила порушення своїх зобов`язань за Договором щодо своєчасного виконання робіт(надання послуг), що є предметом Договору, а саме: роботи (послуги) не були виконані (надані) в передбачені умовами Договором строки до 26 квітня 2022 року.

28 жовтня 2022 року позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від Договору та щодо необхідності повернути на його користь суму передоплати в розмірі 34 000 грн та необхідність сплати пені за весь період прострочення виконання робіт до моменту отримання вказаного повідомлення про відмову від Договору.

Вказане повідомлення відповідачка отримала 31 жовтня 2022 року.

Вказував на те, що відповідач у період дії укладеного Договору мала всі можливості для виконання взятих на себе зобов`язань, однак роботи (послуги) не виконані (надані) та кошти позивачу у вигляді передоплати не були повернуті.

Оскільки він надіслав 28 жовтня 2022 року відповідачці повідомлення від 24 жовтня 2022 року про відмову від Договору і така одностороння відмова від Договору не потребує узгодження з відповідачем, то Договір, укладений між ним та відповідачем, є припиненим з моменту отримання відповідачкою вказаного повідомлення, а саме 31 жовтня 2022 року.

Отже, Договір припинив свою дію у зв`язку з відмовою Споживача, а роботи (послуги) не були виконані, тому сплачена ним відповідачу передоплата у розмірі 50% вартості послуг, що складає 34 000 грн, є безпідставно набутими відповідачем коштами, відтак підлягає поверненню.

Просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, які набуті без відповідної правової підстави, в розмірі 34 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за умовами договору, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст.1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Між сторонами виникли договірні правовідносини, на які положення ст. 1212 ЦК України не розповсюджуються, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки судом не надано правового аналізу обставинам спору та невірно застосовано норми права до спірних правовідносин, на враховано правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.

Зазначає, що оскільки договір припинив свою дію у зв`язку з відмовою споживача, а роботи (послуги) не були виконані (надані), то відповідно наявні правові підстави для повернення передоплати на підставі ст. 1212 ЦК України.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що відповідно до п.7.2 Договору у випадку розірвання договору з ініціативи замовника сплачена ним виконавцю передоплата не повертається. При цьому, замовник зобов`язаний відшкодувати всі витрати виконавця, які були проведені з метою виконання договору.

Договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений договір замовлення дизайну інтер`єру, на підставі якого Виконавець взяв на себе зобов`язання за дорученням Замовника виконати проект дизайну інтер`єру в стилі «Американська класика» приватного будинку Замовника по АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язався прийняти замовлений проект дизайну та сплатити Виконавцю затверджену даним Договором винагороду.

У відповідності до п. 4.1. Договору вартість послуг становить 2 600 доларів США.

Замовник вносить передоплату у розмірі 50 % від вартості послуг на початку робіт, а решту 50% перед початком робіт із креслення ( а.с.7-9)

29 березня 2022 року Замовником на користь Виконавця на підставі п. 4.2. Договору було перераховано передоплату двома платежами в розмірі 34 000 грн (30 000 + 4 000), що підтверджується платіжними дорученнями ( а.с.10-11).

28 жовтня 2022 року позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від Договору та щодо необхідності повернути на користь позивача суму передоплати в розмірі 34 000 грн ( а.с.12-13).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньо правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 вказаної статті визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом вказаної норми зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини з надання послуг, а саме замовлення дизайну інтер`єру.

28 жовтня 2022 року позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від Договору та щодо необхідності повернути на користь позивача суму передоплати в розмірі 34 000 грн, у зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від укладеного між сторонами договору, оскільки ФОП ОСОБА_2 станом на 24 жовтня 2022 року були порушені зобов`язання за договором щодо своєчасного виконання робіт, що є предметом договору.

Вказане повідомлення відповідачем отримано 31 жовтня 2022 року.

У відповідь на вказане повідомлення відповідач направила позивачу відповідь, в якій вказувала, що 09 квітня 2022 року нею на мобільний номер позивача через додаток Vіbег було направлено перші варіанти дизайну інтер`єру, тобто виконано вимоги, передбачені п.2.1.1 договору (а.с.38).

У запереченні представника відповідача ОСОБА_4 від 20 березня 2023 року вказано, що скріншоти переписки будуть надані у наступному судовому засіданні.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19 (провадження №61-737св22).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок по доведенню обставин покладається на сторони.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що замовник виконав вимоги договору щодо сплати коштів у розмірі, визначеному у договорі, проте відповідачем не надано належні та допустимі докази про виконання умов договору, а саме, що нею дійсно виготовлені три варіанти дизайну інтер`єру відповідно до п.2.1.1 Договору, або те, що запропоновані варіанти дизайну інтер`єру були відхилені замовником, що є його процесуальним обов`язком.

Оскільки замовник від договору замовлення дизайну інтер`єру від 29 березня 2022 року в односторонньому порядку відмовився у зв`язку з неналежним виконанням умов договору, а виконавцем зазначені обставини щодо порушення з її боку умов договору не спростовані, ОСОБА_1 має право вимагати від ФОП ОСОБА_2 , яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення коштів в розмірі 34 000 грн, які сплачені за вказаним договором, на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Виходячи з викладеного, слід зробити висновок, що між сторонами вчинено договір надання послуг (замовлення дизайну інтер`єру), однак суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, що сторона, яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 34 000 грн за договором замовлення дизайну інтер`єру від 29 березня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 34 000 грн на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, за апеляційну скаргу 1 609,50 грн.

Отже, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2 601,90 грн у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подачу позову до суду першої інстанції та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 травня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 601 (дві тисячі шістсот одна) гривня 90 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда