Провадження № 2/522/1945/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

04.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м..

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17.01.2013 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . На час набуття права власності площа квартири складала 37,7 кв.м., в тому числі житловою 25,8 кв.м.. Позивач зазначає, що за період спільного проживання технічні та якісні характеристики квартири збільшилися. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.02.2016 року у цивільній справі №522/26117/15-ц, яке набрало законної сили 23.02.2016 року,за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м.

За час перебування у шлюбі площа квартири була збільшена із 37,7 кв.м. до 161,6 кв.м. Посилаючись на вказані обставини позивач просила задовольнити вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 18.02.2021 року відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09 березня 2021 року було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

01.04.2021 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом в якому просив визнати спільною сумісною власністю сторін садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891 та визнати за ОСОБА_2 право власності на частку садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891.

Також у зустрічному позові відповідач просив відмовити у задоволенні первісного позову.

Зустрічна позовна заява мотивувалася тим, що за час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_1 було набуто садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891.

В частині заперечень на первісний позов відповідач зазначив, що 10.06.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (мати відповідача) була укладена усна «угода про інвестування в будівництво». На виконання усної угоди 10.06.2012 року ОСОБА_3 сплатила 10 000 євро . 29.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Інвестиційний договір, відповідно до умов до якого з 10.06.2012 року по 29.02.2020 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_2 35 000 євро. Відповідач посилається, що саме вказані грошові кошти були використані для реконструкції спірної квартири.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 28.10.2021 року було прийнято до розгляд зустрічний позов

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2021 року було витребувано з Центру обслуговування платників Приморської ДПІ Південного управління у м. Одесі ГУ ДФС в Одеській області (65020, м. Одеса, вул. Південна, 1) наступну інформацію: інформацію про відкриті рахунки у банківських установах України на ім`я ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 10.06.2012 року по 29.02.2020 року;інформацію про відкриті рахунки у банківських установах України на ім`я ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , за період з 10.06.2012 року по 29.02.2020 року;інформацію про розмір доходу за відомостями ДФС/ДПС, який був нарахований (задекларований) ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , за період з 01.01.2010 року по 29.02.2020 року;інформацію про розмір доходу за відомостями ДФС/ДПС, який був нарахований ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.01.2010 року по 29.02.2020 року.

Протокольною ухвалою від 28.10.2021 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, вирішено питання про виклик експерта та свідка.

08.11.2021 року позивач звернулася із заявою про зміну предмету позову в якій просила визнати недійсним Інвестиційний договір від 29.02.2020 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.

Протокольною ухвалою від 02.12.2021 року прийнято до розгляду заяву про зміну первісного позову та закрито підготовче судове засідання.

У судовому засідання 24.01.2022 року сторони надали пояснення по справі, був допитаний свідок ОСОБА_4 .

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 18.10.2022 року розгляд справи був повернутий на стадію підготовчого провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 26.04.2023 року в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою від 26.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 19.12.2023 року сторони надали пояснення та був допитаний свідок сторони відповідача. Позивач первісні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, вирішення зустрічного позову просив покласти на розсуд суду. Відповідач зустрічний позов підтримав, у задоволенні первісного позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторони пояснення та письмові докази судом встановлено наступне.

17.01.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.11, т.1).

ОСОБА_2 19.06.2012 року в порядку спадкування за заповітом набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13, т.1). Вказана квартира була площею 37,7 кв.м., в тому числі житловою 25,8 кв.м. (а.с.14-16, т.1).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.02.2016 року у цивільній справі №522/26117/15-ц, яке набрало законної сили 23.02.2016 року, за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м. (а.с.17-19, т.1). Відповідно до технічного паспорту на реконструйовану квартиру від 24.02.2016 року її площа складає 161,6 кв.м., в т.ч. житлової 59,5 кв.м. (а.с.20-22, т.1).

З відомостей із трудової книжки позивача вбачається, що з 10.09.2013 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Мібе Україна» на посаді регіонального представника з реклами. З 07.02.2014 року ОСОБА_1 працювала на ПП «Прогрес Фарм» на посаду фахівця розширення ринку збуту. З 05.05.2014 року працювала в ТОВ «СЛЛФАРМ», з 03.03.2016 року працювала на посаді прикладного програміста (а.с.27-30).

Відповідно до висновку експерта №61/20 від 29.01.2021 року, який складений судовим експертом Рапач К.В., на вирішення експертизи було поставлені наступні питання: Яка ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на час проведення експертизи? Яка ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на час 16.01.2013 року? На скільки у грошовому відношенні збільшилася вартість квартири АДРЕСА_1 , яка була станом на 16.01.2013 року, починаючи з 17.01.2013 року та на час проведення експертизи?

З вступної частини висновку експерта вбачається, що він був попереджений про кримінальну відповідальність та 10.12.2020 року в присутності заявника провів обстеження об`єкта дослідження.

З резолютивної частини висновку експерта вбачається, що ринкова вартість квартири на момент проведення огляду складає 175 174 доларів США або 4938674 гривень, ринкова вартість квартири станом на 16.01.2013 року складає 39 624 доларів США або 316715 гривень, в грошовому вираженні вартість квартири збільшилася на 135550 доларів США або 4621959 гривень.

Відповідно до змісту інвестиційного договору від 29.02.2020 року (а.с.138-144, т.1), який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , його предметом є зобов`язання забудовника організації спорудження та забезпечення передачу Інвестору об`єкту інвестування, а інвестор, в свою чергу, зобов`язується здійснити відповідне фінансування Об`єкту інвестування на умовах, в порядку та строки, що передбачені договором.

Відповідно до п.1.1.6. договору об`єктом інвестування є частина житлових та нежитлових приміщень загальною площею 120,6 кв.м. В п.4.4.1 договору вказано, що у день укладення усної угоди 10.06.2012 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_2 10 000 євро. В Інвестиційному договорі міститься визначення проектно кошторисної документації як сукупності затверджених у передбаченому чинним законодавством порядку необхідних матеріалів для спорудження Об`єкту будівництва, в тому числі проектні рішення, робочі креслення, тощо (п.1.1.7). В пункті 2.1. визначено, що Забудовник зобов`язується організувати спорудження та забезпечити передачу інвестору Об`єкт інвестування. Пунктом 6.1. визначається, що Забудовник передає Інвестору Об`єкт інвестування упродовж 6 календарних місяців з моменту державної реєстрації права власності Забудовника на Об`єкт інвестиції та внесення всіх платежів за цим Договором. В пункті 1.1.2. договору міститься визначення Акту приймання передачі як документу про передачу Інвестору об`єкта інвестування.

Надаючи оцінку зазначеному договору суд виходить із такого. контрагентом за Інвестиційним договором є мати відповідача. Саме по собі укладення оплатного договору між матір`ю та сином може свідчити про його фіктивність. Як зазначено в п.4.4.1 у день укладення усної угоди 10.06.2012 року мати сплатила сину 10 000 євро. Однак, доказів реального передання/отримання вказаних коштів матеріали справи не містять. Матеріали справи не містять доказів реальної можливості 10.06.2012 року сплатити матір`ю позивача грошову суму у заявленому розмірі.

Відповідно до ст.877 ЦК України підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.

Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Договором будівельного підряду мають бути визначені склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також має бути визначено, яка із сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну документацію.

Однак, матеріали справи не містять такої документації (кількість матеріалів, їх найменування, клас, якість, ціну тощо).

Положення договору не конкретизують у які саме формі здійснюється передача об`єкта інвестуванні враховуючи той факт, що на момент початку реконструкції титульним власником майна є ОСОБА_5 . Виникнення обов`язку щодо передачі майна визначене як моментом реєстрації права власності, що вже мало місце в 2016 року, та сплатою останнього платежу 31.12.2021 року, що є істотною суперечністю.

Суд також бере до уваги повну відсутність гарантій інвестора та повну відсутність санкцій Забудовнику за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір не містить положень, які захистять Інвестора у разі порушення його права.

Вищевказані ознаки, які описані судом, дозволяють прийти до висновку, що інвестиційний договір від 29.02.2020 року містить ознаки фіктивності.

Відповідно до інформаційної довідки від 22.03.2021 року (а.с.145 147, т.1) за період шлюб на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано на праві власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891.

На а.с.148, т.1 наявний акт №150 від 18.07.2012 року, відповідно до якого було зафіксовано самовільне переобладнання приміщення горища і конструкцій покрівлі над спірною квартирою. Характер ремонтних робіт, їх обсяг та якість акт не описує.

На а.с.232 240 т.1 наявна довідка з рахунку соціального страхування від 30.11.2021 року, з якої вбачається, що вказана інформація є тимчасовою та інформаційною, не має цінності сертифікату. Для отримання офіційної інформації необхідно звернутися до інших установ. Відповідно до кредитного договору, на 3-й сторінці перекладу якого зазначено, що дохід ОСОБА_3 складає 771 євро.

На а.с.52 59 ,т.2 наявна фототаблиця, з якої вбачається, що спірна квартира використовується як міні готель (хостел.)

На а.с.60-61, 71 74 т.2 наявні матеріли, які надійшли із Центру обслуговування платників Приморської ДПІ Південного управління у м. Одесі ГУ ДФС в Одеській області, відповідно яких відомості про суми виплачених доходів ОСОБА_3 відсутні. Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_2 йому нараховувалася заробітна плата за період 2013 2016 рік в орієнтовному розмірі 5 500 гривень щомісячно.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керується та застосовує наступні норми права.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку із навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших причин не проживають спільно, стосується зареєстрованих шлюбів.

Статею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В постанові КЦС ВС від 14.02.2018 року у справі №129/2115/15-ц зазначено наступне (3 аркуш постанови): Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктами 23 -24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам надано роз`яснення, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку суд виходить із того, що відповідачем не було спростовано презумпцію того, що майно, яке набуте ним до шлюбу збільшилося у вартості за час шлюбу у зв`язку є його особистою власністю подружжя.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши письмові докази суд зазначає, що вони можуть підтвердити певний дохід ОСОБА_6 . Разом із цим, доказів того, що саме ці кошти були використані під час реконструкції квартири матеріали справи не містять. Суд критично відноситься до посилань відповідача на інвестиційний договір, оскільки вюбачає у вказаному випадку використання права на «зло» процесуальному опоненту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Надаючи оцінку показанням ОСОБА_2 які він надавав в судовому засіданні суд зазначає, що ОСОБА_2 повідомив суду, що використовує вказану квартиру для особистого проживання. Разом із тим, такі пояснення суперечить іншим доказам по справі, а саме а.с.52 59, т.2. Така процесуальна поведінка може говорити про те, що відповідач намагається скласти враження щодо власної добросовісної поведінки, однак такі її прояви впливають і на оцінку документів, які укладені відповідачем.

У зв`язку із тим, що за час шлюбу спірний об`єкт нерухомого майна збільшився у площі як мінімуму у 5 разів, що свідчить про збільшення його вартісних та якісних характеристик під час шлюбу.

Враховуючи обставину неспростування презумпції спільної сумісної власності суд дійшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенні в частині поділу майна подружжя.

Незважаючи на це суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним інвестиційного договору недійсним не підлягають задоволенню, оскільки укладення вказаного договору не порушує права позивача, а відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо зустрічного позову, то судом встановлено факт набуття під час шлюбу у власність позивача спірного майна, яке є спільною сумісною власністю.

Керуючись ст. ст. 76-81, 206, 258, 263, 265, 266 ЦПК України, ст. ст 15,16, 328 ЦК України, ст. 62, 63, 69, 70, 71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя- задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м..

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891 та визнати за ОСОБА_2 право власності на частку садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Свячена Ю.Б.