Номер провадження: 22-ц/813/6215/23
Справа № 947/1541/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Діденка Володимира Євгеновича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року про відмову у відновленні втраченого провадження по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Одеси надійшла заява Діденко Володимира Євгеновича який діє в інтересах ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі №764/12627/14 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Свої вимоги мотивує тим, що у провадженні Ленінського районного суду м. Севастополя знаходилася дана цивільна справа, і 19.02.2014 року по даній справі було винесено рішення про розірванні шлюбу та стягнення аліментів на її користь.

Сухопутна територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України з 20.02.2014 року.

Розпорядженням Верховного Суду №36/0/9-22 від 05.07.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (суди Автономної Республіки Крим та м. Севастополя)» підсудність Ленінського районного суду м. Севастополя змінено та визначено нову територіальну підсудність за Київським районним судом м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року відмовлено у відновленні втраченого судового провадження.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Діденко Володимир Євгенович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року скасувати та задовольнити заяву про відновлення втраченого судового провадження.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи застосовано норму права, що закраплена в ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», неправильно, оскільки на час розгляду справи діяла вже інша редакція цієї норми. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою практику Міжнародного суду ООН, що сформульована стосовно окупованих територій, як так звані «намібійські винятки». Також апелянт зазначає, що незважаючи на нову редакцію Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», відповідні зміни до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» не внесені, тому належним засобом поновлення прав заявниці є звернення до суду з заявою про поновлення втраченого судового провадження. Апелянт наголошує, що датою початку окупації Російською Федерацією м. Севастополя є 20 лютого 2014 року, тобто на день ухвалення рішення -19 лютого 2014 року, справу було розглянуто легітимним судом. Але набрання рішенням суду законної сили відбулось вже після того, як кримські відділі ДРАЦС були відключені від українських державних реєстрів актових записів цивільного стану громадян України. Також суд безпідставно зазначив в ухвалі, що заявницею було надано лише копію рішення суду та не врахував надання ще й свідоцтва про шлюб. Крім того, суд не розглянув клопотання заявниці про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, провів розгляд без участі заявниці та представника, що позбавило їх можливості доведення переконливості доказів і, як наслідок, до ухвалення незаконного судового рішення.

Учасники процесу у судове засідання суду апеляційної інстанції, що призначене на 19.12.2023 року на 14-30 год., не з`явились, хоча були належним чином сповіщенні.

Зокрема, ОСОБА_2 сповіщений шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду оголошення Одеського апеляційного суду про дату, час і місце судового засідання у справі у відповідності до вимог ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Від представника ОСОБА_1 адвоката Діденка Володимира Євгеновича 18.12.2023 року, через засоби електронного зв`язку, до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи в задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження, суд першої інстанції з посиланням на п. п. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» виходив з того, що надана копія рішення від 19.02.2014 року у справі №764/12627/14 через його недійсність є неналежним доказом. Інших документів, на підставі яких можливо було б вирішити питання про відновлення втраченого судового провадження, сторонами не надано. Крім того, суд зазначив, що рішення у справі №764/12627/14 відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Повністю погодитися з такими висновками районного суду не можна.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожному гарантує право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у ст. 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Положеннями ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України також закріплено основні засади судочинства (ст. 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Зокрема, вказаною статтею передбачено принцип обов`язковості судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що право на суд включає в себе не тільки право ініціювати провадження, а й право розраховувати на розгляд спору судом (рішення ЄСПЛ від 01 березня 2002 року у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25; від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява № 377/02, пункт 52).

ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 488 ЦПК України визначено, що відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційний суд звертає увагу, що норми ЦПК України не містять законодавчого визначення поняття «втрачене судове провадження», однак, виходячи з їх змісту, під втратою судового провадження слід розуміти повну або часткову втрату цивільної справи, якій присвоєно певний порядковий номер та заведено статистичну картку та у якій має місце відображення усіх процесуальних дій та актів в рамках такого провадження. При цьому з урахуванням норм ЦПК, відновлені можуть бути як всі, так і частина документів (окремий документ) конкретної цивільної справи позовного, наказного чи окремого провадження, яке було закінчене ухваленням рішення або постановленням ухвали про його закриття. Таким чином, безпосереднім об`єктом відновлення є конкретний перелік відсутніх повністю або частково матеріалів втраченої цивільної справи. Предметом відновлення є зміст окремих процесуальних документів чи їх частин, що містились у втраченій цивільній справі.

Втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду (ст. 489 ЦПК України).

Згідно ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За приписами ч. 2, 3 ст. 491 ЦПК України, в редакції закону на час звернення із заявою, у заяві про відновлення втраченого судового провадження повинно бути зазначено: про відновлення якого судового провадження або якої його частини просить заявник; які особи брали участь у справі і в якому процесуальному статусі, їх найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові, за його наявності, для фізичних осіб), їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб); ідентифікаційні коди юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України або реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України - якщо відповідні дані відомі заявникові; номери засобів зв`язку учасників судового процесу (телефон, факс, засоби електронного зв`язку, офіційна електронна адреса тощо) - якщо вони відомі заявникові; наявні у заявника відомості про обставини втрати судового провадження, місцезнаходження копій матеріалів провадження або даних стосовно таких копій; документи, відновлення яких заявник вважає необхідним і з якою метою.

До заяви про відновлення втраченого судового провадження додаються документи або їх копії, навіть якщо вони не посвідчені в установленому порядку, що збереглися в заявника або у справі, копії заяви відповідно до кількості учасників справи, а у разі необхідності - клопотання про поновлення строку на подання заяви про відновлення втраченого судового провадження.

Слід зазначити, що саме від мети відновлення судового провадження може залежати обсяг документів втраченого судового провадження, які будуть відновлені. Метою відновлення втраченого судового провадження може бути одержання завіреної копії судового рішення, виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні, апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, скасування заходів забезпечення позову, вирішення питань, пов`язаних зі зверненням судового рішення до виконання тощо. При цьому, питання щодо обсягів відновлення втраченого судового провадження законодавцем віднесено на розсуд суду.

Стаття 493 ЦПК України визначає, що при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Тобто, за змістом ст. 493 ЦПК України при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Згідно ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити (ч. 1 цієї статті).

В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження (ч. 2 цієї статті).

У разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів (ч. 3 цієї статті).

Після набрання законної сили ухвалою суду, визначеною частиною третьою цієї статті, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження за касаційною скаргою у справі, провадження у якій втрачено (ч. 4 цієї статті).

Слід зазначити, що законодавець у ст. 494 ЦПК України чітко окреслив послідовність розгляду питання відновлення втраченого судового провадження та процесуальних рішень, що ухвалюють за результатами розгляду такої заяви.

Так, зокрема, у частині третій зазначеної статті визначено, що у разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів. І вже потім, після набрання законної сили ухвалою суду, визначеною частиною третьою цієї статті, суд касаційної інстанції (за наявності для цього відповідних підстав) закриває касаційне провадження за касаційною скаргою у справі, провадження у якій втрачено.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року по справі № 2-7985/2003 (провадження № 61-9312сво22).

Також, необхідно зауважити, що незалежно від заявленої мети відновлення втраченого судового провадження, резолютивна частина ухвали про відновлення такого провадження обов`язково має містити повний текст відновленого судового рішення, яким було закінчено провадження у справі, оскільки наведений судом текст відновленого рішення у справі фактично замінює його втрачений оригінал.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав звернулася до суду з заявою про відновлення втраченого судового провадження, що є її правом, гарантованим ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Вбачається, що відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснення правосуддя Ленінським районним судом м. Севастополя через розташування на тимчасово окупованій території, Верховний суд розпорядженням від 05.07.2022 № 36/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Київський районний суд м. Одеси (окрім кримінальних проваджень).

Згідно матеріалів справи, заяву про відновлення втраченого судового провадження ОСОБА_1 мотивувала тим, що 19.02.2014 року Ленінським районним судом м. Севастополя у справі № 764/12627/2014 ухвалено рішення, яким, зокрема розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23.12.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського РУЮ у м. Севастополі по актовому запису № 1232. Відповідачу за первісним позовом ОСОБА_1 після розірвання шлюбу повернуто дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ». 20.02.2014 року м. Севастополь було окуповано та набрання законної сили вказаного рішення відбулось після того, як кримські відділи ДРАЦС були відключені від українських державних реєстрів актових записів цивільного стану громадян України. 11.09.2019 року в Ленінському районному суді м. Севастополя заявник отримала копію рішення суду від 19.02.2014 року, що завірена печаткою Російської Федерації. В серпні 2022 року заявник вирішила зареєструвати новий шлюб на території, підконтрольній Україні. Проте при звернені до Личаківського відділу ДРАЦС у м. Львові їй повідомлено, що в державному реєстрі актових записів про шлюб відомостей про розірвання шлюбу, укладеного 23.11.2011 року між нею та ОСОБА_2 , не має, а зареєструвати розірвання шлюбу на підставі копії рішення суду, яке засвідчено печатками Російської Федерації, відділ РАЦС не має права. З цих же підстав заявник позбавлена можливості отримати паспорт зі зміною прізвища на дошлюбне. Тобто, заявник просила суд відновити втрачене судове провадження - цивільну справу № 764/12627/2014, провадження № 2/764/541/2014 в частині рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 19 лютого 2014 року, з метою заміни паспорту, реєстрації розірвання шлюбу органами ДРАЦС для укладання нового шлюбу.

До заяви про відновлення втраченого судового провадження заявник надала копії паспорту та ідентифікаційного коду на ім`я ОСОБА_1 , копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , що видане повторно Личаківським відділом ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), що засвідчує укладення 23.12.2011 року шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також копію рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 19 лютого 2014 року у справі № 764/12627/2014, провадження № 2/764/541/2014, що засвідчена «и.о. председателя Ленинского районного суду г. Севастополя 11.09.2019 г.» з печатками судового органу Російської Федерації.

З доповідної записки консультанта Київського районного суду м. Одеси від 10.01.2023 року на ім`я керівника апарату суду встановлено, що справи з Ленінського районного суду м. Севастополя не були передані до Київського районного суду м. Одеси та не надано доступу до справ в системі КП «Д-3».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2023 року відкрито провадження у справі про відновлення втраченого судового провадження - цивільної справи № 764/12627/2014. Призначено судове засідання на 15.02.2023 року. Запропоновано учасникам судового процесу подати всі наявні у них документи, відповідно до яких можна відновити втрачене провадження.

У судовому засіданні 15.02.2023 року, що проведено за відсутності учасників процесу, суд першої інстанції, відмовляючи ухвалою суду у відновлені втраченого судового провадження у справі № 764/12627/2014, послався на те, що копія рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 19 лютого 2014 року у справі № 764/12627/2014 є неналежним доказом, оскільки відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» такий документ вважається недійсним, крім того, вказане рішення відсутнє в ЄДРСР, а інших процесуальних документів для вирішення питання сторонами не надано.

Проте, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Частинами 3-4 ст. 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація розірвання шлюбу проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану у встановлених законом випадках.

Відповідно до абз. другого ч. 7 вказаної статті, у разі розірвання шлюбу в судовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили, надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення.

Положеннями підрозділу 3 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, передбачено, що рішення суду про розірвання шлюбу, постановлене судом після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», надсилається судом до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Якщо особи, шлюб між якими розірвано, заявляють про відсутність в актовому записі про шлюб відмітки про розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, та пред`являють відповідне рішення суду, відділ державної реєстрації актів цивільного стану перевіряє у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян наявність в актовому записі про шлюб відомостей про розірвання шлюбу.

У разі відсутності відмітки про розірвання шлюбу за рішенням суду в актовому записі про шлюб або актового запису про шлюб у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян особам роз`яснюється, що відмітку про розірвання шлюбу буде проставлено після одержання відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання актового запису про шлюб. Зазначена перевірка не здійснюється у випадку зберігання запису на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, з 20.02.2014 року вся територія Автономної Республіки є тимчасово окупованою Російською Федерацією.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Разом з тим, 07.05.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», яким, зокрема внесено зміни до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території».

Згідно нової редакції ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що набрала чинності з 07.05.2022 року, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Слід зазначити, що питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці ЄСПЛ розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо розірвання шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу.

Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Документи, видані органами та установами (зокрема, органами судової влади), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема під час розгляду справ у порядку розділу X ЦПК України «Відновлення втраченого судового провадження».

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дотримався захисту прав та інтересів заявника, не з`ясував обставини справи повністю, не дослідив надані докази, та передчасно вирішив питання про неможливість відновлення втраченого провадження.

Слід також зазначити, що в аспекті покладених на суд повноважень здійснювати захист осіб та належним чином вирішувати питання щодо відновлення втраченого судового провадження з метою забезпечення правового захисту, районним судом не зроблено жодних запитів, направлених на належне вирішення цього питання, зокрема шляхом витребування від учасників справи матеріалів позову тощо.

В ході апеляційного провадження щодо розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 15 лютого 2023 року про відмову у відновленні втраченого провадження апеляційним судом здобуто відомості по справі.

Зокрема, ДП «Інформаційні судові системи» листом від 15.11.2023 року № 4122/3/08-50-23 повідомило, що даним підприємством не виявлено справу з № 764/12627/14 серед відомостей Ленінського районного суду м. Севастополя, що містяться в центральній базі даних автоматизованої системи документообігу суду. Також підприємство зазначило, що протоколи автоматизованого розподілу справ, який було виконано до 01.01.2015 року не доступні для перегляду в автоматизованій системі документообігу суду.

Також, згідно відповіді Державної судової адміністрації від 24.11.2023 року № 10-14785/23 встановлено, що запитів про надання бази даних Ленінського районного суду м. Севастополя від Київського районного суду м. Одеси до ДП «Інформаційні судові системи» не надходило.

В матеріалах справи є копія рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 19.02.2014 року по цивільній справі № 764/12627/2014 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, яка виготовлена 11.09.2019 року за підписом в. о. голови суду та завірена печаткою з відбитком гербу Російської Федерації та відміткою, що рішення вступило в законну силу 03.03.2014 року та, що оригінал рішення знаходиться в архіві Ленінського районного суду м. Севастополя.

Надана до заяви про відновлення втраченого судового провадження копія завірена згідно з оригіналом представником ОСОБА_1 адвокатом Діденком В.Є., який представляє інтереси клієнтки на підставі ордеру серії АР № 1104394 від 15.05.2023 року.

Добросовісність адвоката презюмується і за відсутності доказових відомостей та встановлених обставин, які б підтверджували зворотне, а також відсутності відповідних клопотань та заяв з боку інших учасників справи, у суду немає підстав для висновку про невідповідність представленої до суду копії судового рішення його оригіналу, згідно якого адвокатом була посвідчена ця копія.

Сам по собі факт відсутності процесуальних документів по цивільній справі № 764/12627/2014 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у Єдиному державному реєстрі судових рішень та в Центральній базі даних автоматизованої системи документообігу суду за наведених обставин та подій, які сталися в АРК у лютому 2014 року, достатньо не свідчить про не існування вищевказаної цивільної справи та рішення, копія якого посвідчена адвокатом Діденком В.Є. з оригіналом примірнику судового рішення, виданого та завіреного окупаційною владою печаткою Російської Федерації у 2019 року, що міститься у справі.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ДП «Інформаційні судові системи» листом від 15.11.2023 року № 4122/3/08-50-23 повідомило про недоступність для перегляду в автоматизованій системі документообігу суду протоколів автоматизованого розподілу справ, який було виконано до 01.01.2015 року.

Таким чином, зібрані відомості не спростовують існування цивільної справи № 764/12627/2014 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у провадженні Ленінського районного суду м. Севастополя, за результатами розгляду якої даним судом 19.02.2014 року ухвалено рішення, завірена копія якого додана представником заявника до заяви про відновлення втраченого судового провадження у частині згаданого судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а ухвала суду першої інстанції від 15.02.2023 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви про відновлення втраченого судового провадження в частині рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 19 лютого 2014 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Діденка Володимира Євгеновича - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження - задовольнити.

Відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 764/12627/2014 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, яка перебувала в провадженні Ленінського районного суду м. Севастополя, в частині:

Рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 19 лютого 2014 року, згідно змісту якого:

« Провадження 2/764/541/2014

Категорія 45

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року Ленінський районний суд м. Севастополя в складі:

головуючого судді - Кукурекіна К.В.,

при секретарі - Яцук Є.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Севастополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та за зустрічним ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 30% від заробітку позивача, визначення місця проживання дитини разом з відповідачем за первісним позовом. Вимоги позову мотивував тим, що сумісне життя з відповідачем за первісним позовом не склалося внаслідок різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння у вирішенні основних життєвих питань і проблем, відмінності характерів. Подружися не мають спільного бюджету, не ведуть сумісне господарство, не підтримують шлюбних відносин, сумісно не проживають з липня 2013 року. Просить визначити місце проживання дитини разом з відповідачем за первісним позовом та визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню на користь відповідача за первісним позовом у розмірі 30% від заробітку позивача ОСОБА_2 .

Позивач за зустрічним позовом звернулась до ОСОБА_2 з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття та на своє утримання, оскільки дитина не досягла трирічного віку. Посилалась, що обидва батьки зобов`язані брати участь в утриманні та вихованні дитини, просить стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 2000,00 грн. щомісячно. В зв`язку з тим, що позивач за зустрічним позовом виховує дитину та не має можливості працювати, просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьохлітнього віку у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у судове засідання з`явився, підтримав первісні позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти задоволення зустрічного позову.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання з`явилась, підтримала зустрічні позовні вимоги частково, просила стягувати аліменти на дитину у розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 та аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно. Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не заперечувала. Також ОСОБА_1 просила після розірвання шлюбу повернути їй дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

Суд, вивчивши матеріали справи, надані по справі докази, з урахуванням пояснень сторін, знаходить первісний позов таким, що підлягає задоволенню частково, зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.12.2011 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружжя подружні відносини припинили з липня 2013 року, загального господарства не ведуть, загального бюджету не мають, сім`я розпалася внаслідок напружених відносин, обумовлених взаємним нерозумінням, відчуженням, відмінністю характерів, у зв`язку з чим між ними відбулося втрата відчуття любові і пошани. Сторони наполягають, що примирення і відновлення відносин неможливе.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з вимогами ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує його інтереси, чи інтереси інших осіб, а тому визнає, що шлюб існує формально, збереження його неможливе, оскільки це суперечило б моральним принципам та засадам суспільства, у зв`язку з чим, вважає, що шлюб підлягає розірванню.

Майнових претензій подружжям не пред`явлено.

Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.ст.183, 184 СК України частина заробітку (доходу), яка стягується як аліменти на дитину, визначається судом.

Стаття 84 СК України встановлює, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідач за зустрічним позовом доказів про надання постійної та належної матеріальної допомоги на утримання дружини та неповнолітньої дитини не надав, але судом встановлено, що він є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти як на утримання сина, так і дружини, тому суд, вважає можливим стягнути з відповідача за зустрічним позовом аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трьохлітнього віку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян та на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти па дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Згідно ст. 161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення до батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Сторони по справі не заперечували проти визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання його матері - ОСОБА_1 .

На підставі ст.ст. 84, 104, 112, 113, 157, 161, 180, 182, 183, ч. 1 ст. 191 СК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23.12.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського РУЮ у м, Севастополі по актовому запису № 1232-розірвати.

Відповідачу за первісним позовом ОСОБА_1 після розірвання шлюбу повернути дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання його матері - ОСОБА_1 .

В решті вимог первісного позову - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Севастополь (ІПН НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29.01.2014 року.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Севастополь (ІПН НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частин всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохлітнього віку, починаючи з 29.01.2014 року.

Стягнення аліментів припустити до негайного виконання в межах місячного платежу.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Севастополя, шляхом подачі апеляційної скарги в Ленінський районний суд м. Севастополя протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду. ».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний тест постанови складено: 29.12.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова