КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/595/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

за участі: представників скаржника - адвокатів Іщук О.С., Зінченка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зінченка Данила Валентиновича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В.,

у цивільній справі №752/26591/19-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 за результатами розгляду якого просив стягнути з останнього заборгованість у сумі 107000 доларів США, що станом на 15 жовтня 2019 року становила за офіційним курсом НБУ 2624710 грн. (заборгованість за договором позики), 54795,06 грн. - проценти за договором позики та 3% річних в розмірі 5 177 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 26 вересня 2019 року між сторонами укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 107000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 2 580 840 грн., а останній зобов`язався повернути дану суму до 15 жовтня 2019 року. Станом на день звернення до суду, відповідач отримані кошти не повернув.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 107 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення становить 3129750 грн., проценти за договором позики у розмірі 556 308,06 грн., 3% річних у розмірі 88683,13 грн. та інфляційні втрати у розмірі 68705,71 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Зінченко Д.В. подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, за яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права в частині застосування індексу інфляції до грошових зобов`язань у іноземній валюті, в частині стягнення відсотків за безвідсотковим договором та застосовано подвійну облікову ставку НБУ до боргу в іноземній валюті. Вказуючи, що при розгляд справи суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши на користь позивача кошти у загальному розмірі 3 853 048 грн. 90 коп., в той час, як до стягнення була заявлена сума - 2 694 287 грн. Крім того, заявлена позивачем сума позовних вимог перевищує у 273,23 рази допустиму верхню межу суми договору позики, який законом допускається укладати в усній формі.

30 січня 2023 року від ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому останній просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначаючи, що він не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо некоректного застосування судом до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України в частині стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції. Вважаючи, що стягнення 3 % річних за договором позики, є законним. Вказуючи, що зазначення суми заборгованості з визначенням гривневого еквіваленту жодним чином не порушує права відповідача та не збільшує загальний розмір його заборгованості.

У судовому засіданні представники скаржника - адвокати Іщук О.С., Зінченко Д.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав зазначених у ній.

Від представника позивача - адвоката Гайдак О.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в якості адвоката при розгляді справи у Подільському районному суді міста Києва 23 травня 2023 року о 15 год. 00 хв., а відтак відсутністю об`єктивної можливості бути присутнім при розгляді даної справи.

Дослідивши вищевказану заяву, вислухавши думку представників скаржника, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження доводів поважності причин неявки викладених у заяві.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стягуючи з відповідача борг за розпискою у сумі 107 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення становить 3 129 750 грн., суд першої інстанції виходив з того, що розписка написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено. Сторони дотримались письмової форми договору. Відповідач не оспорював факту наявності написання ним власноручно розписки від 15 жовтня 2019 року, жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, суду не надавав. Таким чином, відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, та не повернув позикодавцю кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний у розписці).

Проте, повністю погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції неможна, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що згідно розписки від 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 107 000 доларів США. Зобов`язався повернути всю суму 15 жовтня 2019 року (а.с. 09).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відтак, отримані відповідачем кошти у сумі 107 000 доларів США є позикою, а написана розписка, є борговою.

Доказів того, що договір позики укладений між сторонами є нечинними, матеріали справи не містять, його дійсність відповідачем не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин також суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка, підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 107 000 доларів США, які в обумовлений договором строк, відповідач не повернув, що є підставою для стягнення з відповідача суми боргу за розпискою.

Разом з тим, вказуючи суму боргу яка підлягає стягненню, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, з огляду на наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть обміняти грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно виконано у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, надане з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та в самій тій валюті, яка визначена договірною позицією, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 464/3790/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи вищевикладене та факт отримання позики саме в іноземній валюті, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі та у валюті, яка визначена договором, тобто 107 000 доларів США, що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України та ст. 533 ЦК України.

Стягуючи з відповідача 3 % річних у сумі 88 683 грн. 13 коп. та інфляційні втрати у сумі 68 702 грн. 71 коп., суд першої інстанції виходив з порушенням строків виконання відповідачем грошового зобов`язання та із наявного в матеріалах справи розрахунку наданого позивачем.

В той же час, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

З урахуванням зазначеного вище розміру неповернутої позики, 3% річних від простроченої суми, які підлягають до стягненню становитимуть - 898,36 доларів США.

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц (провадження № 61-38160св18).

Таким чином, приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим, згідно розписки від 26 вересня 2019 року, ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 107 000 доларів США, а відтак, підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, відсутні.

Стягуючи з відповідача проценти за користування позикою, суд першої інстанції виходив із наданого позивачем розрахунку.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справа № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) дійшов висновку про те, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

З вказаного вбачається, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, розмір одержання процентів його умовами не передбачено.Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики задоволенню не підлягають.

Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, рішення суду ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим, підлягає скасуванню з постановленням нового про часткове задоволення заявлених позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зінченка Данила Валентиновича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 107 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 898,36 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 605 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя-доповідач:

Судді: