Номер провадження: 22-ц/813/3936/23
Справа № 523/2638/22
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року м. Одеса

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Гуденка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив зменшити розмір аліментів, які він сплачує на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за договором про сплату аліментів від 19.12.2020 року з 10 000 грн. до 3 000 грн., посилаючись на те, що він належним чином виконував умови вказаного договору, проте починаючи з грудня 2021 року його матеріальний стан змінився, він залишився без роботи, отримує випадкові заробітки, перебуває в пошуках постійної роботи, на теперішній час є безробітним, що унеможливлює сплачувати аліменти у раніше визначеному сторонами розмірі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем обставин щодо зміни його майнового стану, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються виключно на пояснення самого ОСОБА_2 та не підтверджені належними письмовими доказами у справі.

У січні 2023 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Тищенко С.Ю., подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріалами справи доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а заява про визнання позову прийняттю, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що позивачем по справі доведений той факт, що його матеріальний стан на теперішній час змінився в бік погіршення, оскільки його дохід у порівнянні з доходом на час укладання договору про сплату аліментів значно знизився, а саме, з 2000 дол. США, що за курсом НБУ на теперішній час дорівнює 73120 грн. (35,56 грн. за 1 дол. США) до 8000-10000 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року (справа №523/10390/20) розірвано.

Від шлюбу у сторін народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про сплату аліментів, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання сплачувати на утримання, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 10 000 грн., щомісячно, не пізніше 25 числа кожного поточного, місяця шляхом перерахування суми аліментів на відкритий на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок.

Під час розгляду судом першої інстанції цієї справи, сторонами визнано, і згідно положень ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що ОСОБА_2 з 2006 року працював на постійній основі моряком та на час укладання договору про сплату аліментів, перебуваючи в рейсах на іноземних судах, щомісячно в середньому отримував дохід в розмірі 2000 дол. США.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 просив зменшити розмір аліментів, які він сплачує відповідачці на утримання доньки ОСОБА_4 , з 10 000 грн. до 3 000 грн., посилаючись на те, що починаючи з грудня 2021 року його матеріальний стан погіршився. Так, позивач зазначив, і відповідачкою не заперечувалось, що на час укладення договору про сплату аліментів, ОСОБА_2 отримував дохід близько 2 000 дол. США на місяць. Однак, на день подачі цього позову, позивач зазначив, що він є безробітним.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".

При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а фактичні підстави позову юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, посилаючись на погіршення його майнового стану, повинен був довести відповідні обставини, разом з тим, як слушно зазначено скаржницею у апеляційній скарзі, позивач ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надав належних, допустимих та достатніх доказів погіршення свого майнового стану. Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження погіршення свого майнового стану позивачем суду надано інформаційну довідку центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину ним державного кордону; довідку Суворовського районного центру зайнятості про його перебування з 24 січня 2022 року на обліку як безробітного.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, під час вирішення судом справи позивач зазначав, що станом на липень 2022 року він працював, але не офіційно, станом на вересень був знятий з обліку як безробітній та працює помічником адміністратора на мийці самообслуговування, з доходом приблизно 8-10 тис. грн., проте жодних доказів на підтвердження таких обставин суду не надав.

При цьому матеріали справи не містять довідки про доходи позивача, банківські виписки, довідки з реєстру немайнових прав, які б достеменно підтверджували відсутність у ОСОБА_2 жодного джерела доходу.

Колегія суддів зауважує, що той факт, що позивач останній раз перебував закордоном у період з 24 січня 2021 року по 17 листопада 2021 року, де працював на іноземних морських судах, не свідчить про погіршення його майнового стану на день звернення до суду з цим позовом 14 лютого 2022 року.

Окрім того, той факт, що з 27 липня 2022 року позивач не виїжджав за кордон, зокрема, для працевлаштування на іноземні морські суда, не вказує про погіршення його майнового стану, не спростовує і можливості отримання ним доходів з інших джерел.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивачем ОСОБА_2 11 грудня 2021 року був придбаний транспортний засіб NISSAN NOTE, якій останній в подальшому, а саме, 14 травня 2022 року продав ( а.с. 60), що свідчить не про погіршення його майнового стану з часу укладення сторонами вказаного вище договору у грудні 2020 року про сплату аліментів на утримання доньки, а навпаки про його поліпшення.

Отже колегія суддів доходить висновку, що позивачем ОСОБА_2 не доведені підстави його позову.

На вказане суд не звернув належної уваги та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (N 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) N 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, апеляційний суд зауважує, що інші доводи скаржниці, окрім проаналізованих, не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не вливають та вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Під час звернення до суду із апеляційною скаргою, скаржницею до суду жодних розрахунків судових витрат не подавалось, тому відшкодуванню підлягає лише сплачений нею судовий збір.

З матеріалів справи убачається, що за подання апеляційної скарги скаржницею сплачено судовий збір у розмірі 1 488,60 грн., що підтверджується платіжним доручення №126 від 22 листопада 2022 року.

Отже з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488,60 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги, у розмірі 1488, 60 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови буде складено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова