Справа № 353/387/23
Провадження № 2/344/2315/23
У Х В А Л А

07 липня 2023 року місто Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Мелещенко Л.В., ознайомившись з заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

24 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 , який проживає за адресою: 78015 с. Палагичі Тлумацької міської громади Івано-Франківської області, про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 365686,00 грн.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2023 року позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 23 травня 2023 року дану цивільну справу розподілено судді Мелещенко Л.В.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

05 червня 2023 року позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

06 липня 2023 рокупозивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно в межах суми заявленого позову у розмірі 365686,00 грн, що належить відповідачу ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , до набрання законної сили рішенням у даній справі, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, заявник посилається на те, що відповідно до розписки від 28 лютого 2023 року відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 10000 00 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 365686 грн, які зобов`язувався повернути до 01 квітня 2023 року. На даний час відповідач не повернув суму позики, чим порушив взяті на себе зобов`язання, а тому наявні всі підстави для стягнення з останнього заборгованості у розмірі 365686,00 грн. У випадку задоволення позову примусове стягнення буде здійснюватися за рахунок коштів відповідача, а у випадку відсутності у відповідача коштів, які можна буде звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, у відповідності до чинного законодавства можна звернути стягнення на будь-яке інше майно відповідача. Позивач вказує, що незабезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав і інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно частини першої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З урахуванням приписів частини першої статті 153 та частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд заяви здійснюється без виклику сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суддя виходить з наступного.

Частина перша статті 149 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 Цивільного процесуального кодексу України встановлено перелік видів забезпечення позову. Так, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (частина друга статті 150 Цивільного процесуального кодексу України).

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Положеннями частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до положень частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі FOGARTY v. THE UNITED KINGDOM (заява 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року (параграфи 33, 34, 35) Європейський Суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.

Звертаючись до суду з даною заявою, позивач просить забезпечити позов шляхом накладання арешту на все майно, що належить відповідачу, в межах суми заявленого позову у розмірі 365686 грн.

При цьому заявник не зазначив, на яке саме майно, що належить відповідачу, слід накласти арешт, не було надано будь-яких доказів на підтвердження дійсної наявності у відповідача у власності будь-якого майна, його вартість.

У той же час у разі неможливості подати такі відомості при зверненні із заявою про забезпечення позову, позивач може їх надати у подальшому, повторно звернувшись з клопотанням, або використати надані йому процесуальні права у відповідності до порядку, визначеному главою 5 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, позивач, вимагаючи накласти арешт на все майно без ідентифікуючих його ознак, не надав не тільки належного переліку майна, щодо якого просить застосувати арешт, та, зокрема, не звернувся із таким проханням до суду у відповідності до вказаного вище порядку.

Разом з тим суддя зазначає, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно, грошові кошти або валютні цінності може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та таке інше.

Окрім цього, позивачем у заяві про забезпечення позову не обґрунтовуються наслідки невжиття перелічених ним видів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що за законом є його процесуальним обов`язком при подачі таких заяв (статті 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Також суддя враховує, що відповідно до усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основноположних свобод, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued).

За констатацією Європейського суду з прав людини, відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain tag6 of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені заходами, що застосовуються.

На підставі викладеного та враховуючи те, що позивачем не вказаний перелік майна з індивідуально визначеними його ознаками, відносно якого він просить застосувати заходи забезпечення позову, недоведена як необхідність забезпечення позову у такий спосіб, так і існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, тому суддя відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі.

Одночасно слід роз`яснити, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення, заявник не позбавлений можливості повторно заявити аналогічне клопотання.

Керуючись статтями 149-153, 247, 258-261, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мелещенко Л.В.