Провадження №2-з/369/27/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Коростенського Віталія Васильовича, заінтересовані особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник через свого представника звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Свої вимоги мотивував тим, що 29.07.2016 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу земельної ділянки №1320 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер: :01:001:5073, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 червня 2013 року, право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 4, запис про право власності: 1357554, дата державної реєстрації 18 червня 2013 року. У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівліпродажу земельної ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року у справі №369/2122/20 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, визнання незаконною і скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі №369/2122/20 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року було скасовано. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівліпродажу земельної ділянки було задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , посвідчене державним актом на право приватної власності на землю від 27 липня 2003 року серії Р2 № 009854, виданим головою села Лісники ОСОБА_5 .

Визнано незаконною та скасовано реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5073, здійснену державним кадастровим реєстратором відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області Іваненко О.І. 05 червня 2013 року.

Скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби КиєвоСвятошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер 3283196 від 19 червня 2013 року, за результатом якого відкритий розділ та здійснено державну реєстрацію права власності з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 4, запис про право власності: 1357554, дата державної реєстрації 18 червня 2013 року зі скасуванням розділу.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 липня 2016 року № 1320, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Колесник О.І

14 вересня 2022 року постановою Верховного Суду у справі №369/2122/20 було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу залишити в силі.

Наприкінці червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ЦНАП для отримання витягу з ДЗК по своїй земельній ділянці кадастровий номер: :01:001:5073. Однак йому повідомили, що за таким кадастровим номером не має земельних ділянок.

29.06.2023 з інформаційної довідки №337482138 ОСОБА_1 стало відомо, що його право власності від 29.07.2016 на земельну ділянку кадастровий номер: :01:001:5073, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 4 було припинено: 02.12.2021 на підставі рішення Київського апеляційного суду від 09.11.2021 у справі №22-ц/824/12925/2021, а 03.12.2021 взагалі об`єкт нерухомого майна: 4 було скасовано на підставі того ж рішення суду у справі №369/2122/20 (провадження №22- ц/824/12925/2021).

Тобто, право власності ОСОБА_1 на вищевказану земельну ділянку було скасовано на підставі постанови Київського апеляційного суду від 09.11.2021, яка в подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 14.09.2022.

Також, заявнику стало відомо, що в Державному земельному кадастрі було скасовано державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер: :01:001:5073, а замість неї 17.01.2022 за ОСОБА_2 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1520 га, кадастровий номер: :01:001:0377.

Потім, 20.01.2022 на підставі тієї ж постанови Київського апеляційного суду від 09.11.2021, яка в подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 14.09.2022 за ОСОБА_2 державним реєстратором Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області Глущенко О.І. було зареєстровано право власності з відкриттям розділу реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120 на земельну ділянку площею 0,1520 га, кадастровий номер: :01:001:0377, яку в подальшому було продано ОСОБА_3 .

Вказав, що у разі не вжиття заходів забезпечення позову у цій справі, існує очевидна та передбачувана небезпека неможливості виконання судового рішення, оскільки відповідач чи інші особи за цей час до моменту набрання законної сили рішенням по даній справі можуть безліч разів продати, та/або поділити земельну ділянку, що буде предметом спору у цій справі.

Враховуючи викладене просив суд накласти арешт на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, кадастровий номер: :01:001:0377, площею: 0,152 га, яка належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). Заборони ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), та будь-яким іншим особам, в тому числі державним кадастровим реєстратором вчиняти реєстраційні дії спрямовані на поділ та/або відчуження земельної ділянки кадастровий номер: :01:001:0377, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120.

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

У зв`язку з відсутністю сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі № 331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі № 204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Враховуючи викладене, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом спору, що буде у цій справі, суд дійшов до висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просить заявник, так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів заявника, та вважає за можливе заяву заявника про забезпечення позову задовольнити.

При цьому таке забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Коростенського Віталія Васильовича, заінтересовані особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, кадастровий номер: :01:001:0377, площею: 0,152 га, яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Заборонити ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, в тому числі державним кадастровим реєстратором вчиняти реєстраційні дії спрямовані на поділ та/або відчуження земельної ділянки кадастровий номер: :01:001:0377, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120.

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Стягувач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Боржник: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Боржник: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ