Справа № 344/3102/22
Провадження № 2/344/489/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2022 позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача, в якому просить поділити майно належне на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля CITROEN JUMPER, 2016 року випуску, днз НОМЕР_1 , VIN- номер НОМЕР_2 та 1/2 частину рухомого майна на загальну суму 160 000 грн. (а.с.1-5).

В обґрунтування позову зазначено, що 12.07.2013 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 21.12.2021 шлюб розірвано.

Перебуваючи у шлюбі за спільні кошти, сторонами було придбано майно, а саме автомобіль CITROEN JUMPER, 2016 року випуску, днз НОМЕР_1 , VIN- номер НОМЕР_2 .

Також, позивач та відповідач зареєстровані як фізичні особи підприємці та провадять підприємницьку діяльність щодо роздрібної торгівлі залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами, КВЕД ДК 009:2010 ( КВЕД-2005) 47.52 та 47.19.

В ході провадження підприємницької діяльності за рахунок належних подружжю спільних коштів ними було придбано рухоме майно, а саме товари для подальшої реалізації на загальну суму, орієнтовано 160 000 грн., з яких : лаки та фарби в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; сантехнічні вироби в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн; сипучі будівельні матеріали в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн., несипучі будівельні матеріали в асортименті на орієнтовну суму 30 000 грнж.; електроустановочні вироби в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; засоби кріплення в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; декоративні і оздоблювальні матеріали в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; матеріали для водостоку та каналізації на орієнтовну суму 5 000 грн.; електроінструмент в асортименті на орієнтовну суму 5 000 грн.

Дані товари зберігаються та реалізуються в спеціалізованому магазині за адресою : АДРЕСА_1 , приміщенням якого подружжя користувалось на праві оренди, та доступу до якого позивач на даний час немає. Відповідно позбавлений можливості провести оцінку та інвентаризацію залишків товарів.

Неодноразово після розірвання шлюбу, позивач пропонував відповідачу у позасудовому порядку врегулювати спірну ситуацію щодо розподілу їхнього спільного майна, однак дійти згоди не вдалось.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23.02.2022 справу передано судді Кіндратишин Л.Р. (а.с.19-20).

Ухвалою суду від 28.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.23).

21.04.2022 від представника відповідача адвоката Шургот О.В. надійшов відзив на позов ( а.с. 39-42). В обґрунтування такого зазначено, що спірний автомобіль придбано за кошти, які були надані батьком ОСОБА_2 .. Саме тому автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача. У свою чергу позивач не надав жодних доказів на підтвердження вкладених коштів у спірний автомобіль, тому відсутні правової підстави для визнання за ним права власності на частку.

Що стосується поділу рухомого майна орієнтовно на суму 160 000 грн., які зберігаються та реалізуються в спеціалізованому магазині, то до позовної заяви не додано жодних доказів, які б підтверджували наявність рухомого майна, на яке посилається позивач; того факту, що таке майно дійсно придбано за час перебування у шлюбі. Відтак,у задоволені позовних вимог просить відмовити. Разом з тим, зазначено про понесені витрати на професійну правничу допомогу орієнтовано на суму 5000 грн.

07.06.2022 ухвалою суду постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження ( а.с. 58).

07.11.2022 ухвалою суду призначено експертизу ( а.с. 145-147).

27.02.2023 надійшов висновок експерта ( а.с. 161-171).

28.02.2023 ухвалою суду поновлено провадження у справі ( а.с. 173)

31.03.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження ( а.с. 196).

21.06.2023 ухвалою суду відмовлено у призначені експертизи вартості відсутнього спільного майна.

У вступному слові позивач, представник позивача адвокат Семенців В.Д. позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позові. Представник позивача додав, що на момент розірвання шлюбу його довіритель залишив своїй колишній дружині велику кількість товару, який знаходився в спеціалізованому магазині, що зокрема підтверджується позами свідків. Позов просив задоволити.

Представник відповідача адвокат Шургот О.В. проти позову заперечила з мотивів, що викладені у відзиві. Додала, що стосується поділу товару, то не доведено ні момент придбання такого, ні його наявність на час розірвання шлюбу та на час розгляду справи, його ціну, обсяги. У позові просила відмовити повністю.

Вислухавши вступне слово позивача, представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, покази свідків, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до усталеної судової практики вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 21.12.2021, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківська) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 21.12.2021.

Разом з тим, сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2013.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, що видане ТСУ0742, серії НОМЕР_3 , автомобіль марки CITROEN JUMPER, д.н. НОМЕР_1 , VIN- номер НОМЕР_2 , 2016 року випуску, з 28.11.2020 зареєстрований за ОСОБА_2 ( а.с. 7).

Підставною набуття такого автомобіля у власність є договір купівлі-продажу №11334/7701 від 27.11.2020, що укладений між ТОВ « БРОКМІ СЕРСВІС» та ОСОБА_2 ( а.с. 118-122).

Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №3810/22-28 від 21.02.2023, ринкова вартість спірного автомобіля становить 486 479 грн. станом на 20.12.2022 ( а.с. 162-171).

Відтак, суд дійшов висновку, що сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є автомобіль марки CITROEN JUMPER, д.н. НОМЕР_1 , VIN- номер НОМЕР_2 .

Заперечуючи спільну сумісну власність такого автомобіля стороною відповідача, суду не надано жодних доказів, що такий придбано за кошти батька ОСОБА_2 .

Відтак автомобіль підлягає поділу з урахуванням рівності часток, що презюмується.

Так, визнання ідеальних часток сторін в цьому рухомому неподільному майні без його реального поділу та залишення рухомого неподільного майна у їх спільній частковій власності не буде відповідати інтересам сторін, так як не вирішить спір по суті.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 зазначено, що у разі задоволення позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.

Зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

За таких обставин, у випадку якщо неподільну річ не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками, сформульованими у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16, Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15.

Що стосується віднесення стороною позивача до спільного майна подружжя товарів для подальшої реалізації на загальну суму, орієнтовною сумою 160 000 грн., з яких : лаки та фарби в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; сантехнічні вироби в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн; сипучі будівельні матеріали в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн., несипучі будівельні матеріали в асортименті на орієнтовну суму 30 000 грн.; електроустановочні вироби в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; засоби кріплення в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; декоративні і оздоблювальні матеріали в асортименті на орієнтовну суму 20 000 грн.; матеріали для водостоку та каналізації на орієнтовну суму 5 000 грн.; електроінструмент в асортименті на орієнтовну суму 5 000 грн., що зберігаються за місцем здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 , то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до довідки ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 16.08.2022 у справі №344/3120/22 фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснює свою діяльність з 10.09.2021 в магазині, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ( а.с. 110). Таке також підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Вид економічної діяльності : 47.52. Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазина; 47.19. Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах ( а.с. 100-101).

Разом з тим, позивач також зареєстрований як фізична особа-підприємець з 03.02.2017, основний вид економічної діяльності 47.52. Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно технічними виробами в спеціалізованих магазинах ( а.с. 8-9).

В обґрунтування позовних вимог про поділ товару, позивач вказує на акти звірки за період з 2019 по 22.06.2022 ( а.с. 61-65), товаротранспортні накладні за жовтень ( а.с.66-73), де одержувачем вказаний ОСОБА_1 , однак такі не свідчать про те, що саме зазначений товар, не був реалізований ще в період шлюбу.

Що стосується показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , то такі не є достатніми. Так, свідок ОСОБА_3 , дала покази, про те, що в період з 2019 року по жовтень 2021 року будучи менеджером з продажу фірми «Еталон» реалізовувала товар ФОП ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Такий був замовником великого асортименту будівельних матеріалів та інструментів, сума замовлення кожного тижня взимку становила близько 5000 грн., влітку -10 000-15 000 грн.. Після того, з жовтня 2021 року близько 2-х місяців вона співпрацювала з ФОП ОСОБА_2 , до якої перейшла торгівля після ОСОБА_1 , за адресою по АДРЕСА_1 . З цього часу це вже були дрібні замовлення на 800 грн.- 1 500 грн. в тиждень.

Свідок ОСОБА_4 суду дав покази про те, що у січні 2021 він влаштувався до ФОП ОСОБА_1 менеджером із збуту по АДРЕСА_1 . Також працював водієм на транспортному засобі CITROEN JUMPER, займався перевезенням замовленого товару. ОСОБА_1 . Кожного тижня здійснювалось замовлення значного асортименту товару. Разом з тим, товар реалізовувався, весь час був товарообіг. Звільнився 29 жовтня 2021 року. На момент звільнення магазин був діючий, асортимент товару для продажу був наявний в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , як свідок дав суду покази про те, що здійснював він свою підприємницьку діяльність як ФОП, в будівельному магазині, що по АДРЕСА_1 до кінця жовтня 2021 року. Після цього до січня 2023 року за іншою адресою. У нього з відповідачем були усні домовленості щодо поділу майна подружжя, саме - відповідачу переходить магазин, а йому автомобіль. На період передачі прав на магазин він оцінював такий сумі у 50 000 дол. США ( товари та інвентар). Товару було на суму близько 800 000 грн.. Жодних договорів про передачу магазину, товару, він з відповідачем не укладали. Підприємницька діяльність по АДРЕСА_1 , приносила до 1 500 000 грн. обороту в місяць. На момент передачі магазину відповідачу, активних позицій товару було близько ніж 4 000, зокрема електротоварів на суму близько 150 000 грн.

Таким чином, суду не надано належних та достатніх доказів щодо тотожності товару, який є предметом позову та тих, який на даний час зберігається та реалізовуються ФОП ОСОБА_2 у магазині, що по АДРЕСА_1 ; належних та достатніх доказів, що визначений у позовній заяві позивачем товар придбаний за час шлюбу, за певною ціною і такий в певному асортименті існував на момент розірвання шлюбу та наявний на даний час, враховуючи, що підприємницька діяльність відповідача та позивача як ФОП провадилася як до розірвання шлюбу та продовжує здійснюватись після розірвання шлюбу. Вимога про відшкодування вартості таких товарів позивачем перед судом не ставилась.

Так, одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права надав змогу усталеній судовій практиці судів касаційної інстанції дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними, однак з врахуванням вимог ст.ст. 51, 52 ЦК України, ч.3 ст.71 СК України, згідно яких речі для підприємницької діяльності та професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній (підприємницькій) діяльності; вартість цих речей враховується при присуджені іншого майна другому з подружжя або стягується грошова компенсація вартості частки на користь другого із подружжя. Іншими словами, право власності іншого із подружжя (речове право), яке передано для використання в підприємницькій діяльності (як підприємств, так і фізичних осіб-підприємців), трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно).

Саме з цього виходив Пленум Верховного Суду України, зазначивши в п.29 Постанови №11 від 21.12.2007 про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Слід зазначити, що у справах, що були предметом розгляду Верховного Суду в №314/3916/15-ц, № 2025/3868/201, №306/3460/14-ц, №389/3345/15-ц, суди дійшли висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про поділ в натурі майна, що використовується у підприємницькій діяльності фізичної особи-підприємця, оскільки другий із подружжя має право лише на врахування вартості такого майна або ж право на стягнення вартості його частки в ньому.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі наведеного, беручи до уваги, що сторони не погодили порядок поділу автомобіля, а частки в цьому об`єкті права спільної сумісної власності сторін є рівними; такий автомобіль придбаний за час шлюбу, належних, достатніх доказів, що він є особистою власністю будь-кого з подружжя, суду не надано, суд дійшов висновку, що в порядку спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності частину автомобіля CITROEN JUMPER, 2016 року випуску, днз НОМЕР_1 , VIN- номер НОМЕР_2 , білого кольору, загальна вартість якого становить 486 479 ( чотириста вісімдесят дев`ять ) гривень 39 копійок. Що стосується вимоги поділу будівельних матеріалів по на загальну суму 160 000 грн., то у задоволенні такої слід відмовити через недоведеність та безпідставність.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задоволити частково.

В порядку спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності частину автомобіля CITROEN JUMPER, 2016 року випуску, днз НОМЕР_1 , VIN- номер НОМЕР_2 , білого кольору, загальна вартість якого становить 486 479 ( чотириста вісімдесят дев`ять ) гривень 39 копійок.

У задоволені іншої частини вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач відповідач : ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Представник позивача відповідача : адвокат Семенців Василь Дмитрович, АДРЕСА_3 ;

Відповідач - позивач : ОСОБА_5 , РНОКПП : НОМЕР_5 , адреса : АДРЕСА_4 ;

Представник відповідача позивача : адвокат Шургот Оксана Василівна, адреса: вул. вул. Галицька, 41 А, м. Івано-Франківськ.

Повне рішення суду складено 10.07.2023.

Суддя Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.