справа № 207/58/22
№ провадження 2/208/254/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про відібрання малолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 07 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 . 23 грудня 2014 року рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська шлюб розірвано та дитина залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_6 . Він познайомився з ОСОБА_6 у серпні 2019 року, з вересня 2019 року почалось спільне сімейне життя разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та 01 квітня 2022 року між ними укладено шлюб. Протягом усього спільного життя з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 він не бачив та не чув про відповідача, який не цікавився життям ОСОБА_7 , не піклувався про нього. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. 21 грудня 2021 року відповідач зробив спробу забрати ОСОБА_7 , коли він був у дідуся та бабусі дитина перелякалась та заховалась під ліжко. Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 30 травня 2017 року ОСОБА_6 та її сина було знято з реєстрації за адресою їх прописки без надання ОСОБА_7 іншого місця реєстрації. ОСОБА_7 на даний час так й не має місця своєї реєстрації. З часу розлученні у відповідача з ОСОБА_6 він ніяким чином не піклувався про дитину, не проявляв заінтересованість в його подальшої долі, не цікавився його шкільними успіхами та станом здоров`я, не піклувався про фізичний та духовний розвиток ОСОБА_7 , його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності він розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

У зв`язку з чим позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами та подав зустрічну позовну заяву, в якій просить відібрати сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від ОСОБА_4 , передавши його на виховання, зобов`язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні дитини.

Зустрічний позов обґрунтовує тим, що 07 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_6 був укладений шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7 . Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб розірвано та дитина залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_6 . Він після розірвання шлюбу не припинив матеріально забезпечувати свого сина, спочатку він це робив шляхом передачі його матері грошових коштів та придбання продуктів харчування, а в подальшому регулярно з заробітної плати здійснювались відрахування на його утримання у вигляді аліментів в розмірі ? частини згідно виконавчого листа. З вихованням сина після розірвання шлюбу виникли проблеми, які обумовлювалися поведінкою його матері, яка створювала перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Зазначив, що він не позбавлений батьківських прав, не має будь-якого рішення про відібрання в нього дитини без позбавлення батькових прав, він не визнаний безвісно відсутнім або недієздатним, завжди виконував свій обов`язок щодо утримання дитини та не мав наміру відмовитися від дитини та виконання обов`язку виховання дитини та Служба у справах дітей КМР не мала будь-яких повноважень вирішувати питання щодо його сина та приймати рішення про тимчасове влаштування ОСОБА_7 в сім`ю ОСОБА_4 до прийняття судом рішення у справі про позбавлення батьківських обов`язків. Вказав, що будь-яких підстав для висновку про те, що він не здатний забезпечити належне виховання та утримання сина не має.

Його син ОСОБА_7 раніше не проживав разом з бабусею та дідусем, вони для нього не є тими особами, з якими він тривалий час спілкувався та в родині яких виховувався, оскільки відповідач за позовом разом зі своїм чоловіком раніше взагалі мешкали в іншому населеному пункті. Будь-яких негативних наслідків для його сина в тому, що він буде проживати разом з ним та ним виховуватися не існує, а навпаки, це буде в інтересах дитини, оскільки, на його переконання, тільки батьки зможуть належним чином піклуватися про свою дитину.

Зазначив, що останні роки не мав можливості спілкуватися з сином, у зв`язку з чим між ними відсутній тісний контакт, але він безумовно зацікавлений в тому, що між ними та сином був тісний зв`язок і щоб дитина проживала разом із ним та розвивалася в спокійному, стійкому середовищі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилався на обставини викладені в позові та просив суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 підтримали зустрічні вимоги та просили їх задовольнити, посилались на обставини викладені в позові, просять суд відібрати сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від ОСОБА_4 , передавши його на її виховання, зобов`язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні дитини. В первісному позові просили суд відмовити.

В судовому засіданні відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заперечували щодо задоволення зустрічного позову та просили суд відмовити у відібранні дитини.

У судове засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, не з`явився, надав суду клопотання, у якому просить суд розглядати справу у відсутності їх представника.

16 березня 2022 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

22 червня 2022 року ухвалою прийнятий зустрічний позов.

01 серпня 2022 року ухвалою суду закрито підготовчий розгляд справи та справа призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вислухавши сторони, представника відповідача та свідків, суд вважає позовні вимоги та зустрічні вимоги таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 знаходились у зареєстрованому шлюбі, що вбачається з рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року про розірвання шлюбу (а.с.14).

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб від 01 квітня 2020 року, видане Заводським районним у місті Кам`янське відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 75, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 знаходились в шлюбі (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що вбачається зі свідоцтва про смерть, видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 2899 (а.с.16).

Як вбачається з Інформації, яка надана 02 лютого 2022 року № 64 В.о. директором Комунального закладу «Ліцей № 1» Кам`янської міської ради Неділько ОСОБА_7, під час навчання ОСОБА_7 в школі І ступеню батьком ОСОБА_2 не приймав участі у вихованні дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто не проводив дитину до школи, не забирав дитину зі школи, не брав участі у батьківських зборах, не цікавився успішністю навчання дитини. 21 грудня 2021 року ОСОБА_2 вперше відвідав заклад та засвідчив бажання виконувати батьківські обов`язки щодо ОСОБА_7 . 18 січня 2022 року ОСОБА_14 відвідав навчальний заклад та за його проханням класний керівник надала детальну інформацію щодо навчання дитини.

Згідно до довідки, яка надана 17 лютого 2022 року № 032/10826/15 Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Дніпро) Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі, заборгованість по аліментам згідно виконавчого листа № 207/505/15ц від 15 квітня 2015 року, виданого Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі ? частини зі всіх видів заробітку (доходу) боржника станом на 31 грудня 2021 року відсутня.

Згідно довідки про доходи від 14 січня 2022 року № 3, яка видана НЕК «Укренерго», вбачається, що ОСОБА_2 працевлаштований на посаді Диспетчер електропідстанції загальну суму доходів за період з липень 2021 рок по грудень 2021 року має 105 567,61 грн.

Як вбачається з довідки за матеріалами ЄО № 290 від 06 січня 2022 року до відділення ЧЧ поліції № 2 Камянського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_2 26 січня 1989 року, де просить поліцію вжити заходів до ОСОБА_1 , який після смерті дружини ОСОБА_6 перешкоджає йому в спілкуванні з його сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час проведення перевірки було опитано ОСОБА_1 , який пояснив, що на даний час його пасинок ОСОБА_7 мешкає разом з дідусем та бабусею по лінії померлої його дружини.

Згідно витягу із протоколу № 1 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету Камянської міської ради 17 січня 2022 року, комісія вирішила влаштувати тимчасово малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в сім`ю ОСОБА_4 , яка є бабусею дитини, до прийняття судом рішення у справі про позбавлення батьківських прав батька дитини ОСОБА_2 .

Так, як вбачається з наказу від 18 січня 2022 року № 1ТВ Служби у справах дітей Камянської міської ради про тимчасове влаштування малолітньої дитини ОСОБА_7 вирішено Тимчасово влаштувати малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в сім`ю бабусі ОСОБА_4 .

Згідно до висновку Виконавчого комітету Камянської міської ради від 19 липня 2022 року № 8-вих.-20/305 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 доцільним.

Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є позбавлення батьківських прав та зустрічний позов про відібрання дитини.

Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Сімейного Кодексу України.

Застосовані норми права

Як передбачено ст. 11 Закону України «Про охорону дитинство», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом .

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в п.16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як роз`яснено ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ст. 167 СК України передбачено, що якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

Так, як встановлено судом та відповідно до вимог ст. 165 СК України, позивач не є особою, яка має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, тобто він не є одним із батьків, опікуном чи піклувальником, або особа, в сім`ї якої проживає дитина, не є представником закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, в якому він перебуває, та не є представником органу опіки та піклування, прокурором,

Таким чином суд, оцінивши всі доказі прийшов до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав по відношенню до дитини не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не є особою, якій надано право звернення до суду про позбавлення батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне.

Як передбачено ст. 11 Закону України «Про охорону дитинство», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Ст. 163 СК України, визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо не вирішено питання з ким буде проживати малолітня дитина, спір між може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так, як встановлено в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом не приймав участі у вихованні ОСОБА_7 більш як останні сім років, не відвідував дитину та не цікавився його правами, також суд враховує думку дитини, яка в судовому засіданні заперечував щодо передання його батькові, зазначивши, що не бажає з ним проживати. Крім того, доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 чинять перешкоди у спілкуванні з дитину суду також не надав.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову щодо відібрання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від ОСОБА_4 , передавши його на її виховання, зобов`язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у вихованні дитини, оскільки позивач, на виконання ст. 81 ЦПК України, не довів наявність підстав для відібрання дитини та те, що відповідачі за зустрічним позовом тримають дитину у себе не на підставі закону або рішення суду.

ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо судових витрат

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог та зустрічних вимог підстави для стягнення судового збору відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 161, 163, 164, 165, 166, 167 СК України, ст. ст. 81, 89, 141, 260, 263, 265, 268, 354, 355, 356 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про відібрання малолітньої дитини, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.