Справа № 509/1148/23
Провадження 2/522/3853/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

14 грудня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у загальному позовному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та новації, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

09.03.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений 20.09.2007 року між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , визнати недійсним договір новації, укладений 10.08.2017 року між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 в рівних частинах на користь позивача заподіяну у зв`язку з вчиненням недійсних правочинів моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. та понесені позивачем витрати по справі.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 березня 2023 року позовну заяву передано до Приморського районного суду м. Одеси, оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосуються об`єкту нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, для якого положеннями ст.30 ЦПК України встановлена виключна підсудність, за місцем знаходження майна або його основної частини, при цьому дане нерухоме майно знаходиться на території Приморського районного суду м. Одеси, враховуючи, що згідно з ч.1 ст.378 ЦПК України порушення правил підсудності є підставою для скасування рішення і передачі справи на новий розгляд, дана позовна заява не підсудна Овідіопольському районному суду Одеської області.

Ухвалою суду від 11 квітня 2023 року провадження по справі відкрито та призначено до судового розгляду.

Позивач 19 квітня 2023 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на такі об`єкти нерухомого майна:

- квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року вирішено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та новації, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

17.05.2023 року від позивача до суду надійшла заява про витребування доказів.

25.07.2023 року від позивача до суду надійшли клопотання про витребування доказів та про призначення експертизи.

25.07.2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла письмові пояснення, відповідно до яких відповідач вказує, що оскаржувані договори позики та новації фактично виконані та припинені у зв`язку з виконанням.

07.08.2023 року від позивача до суду надійшли письмові заперечення на письмові пояснення ОСОБА_2

07.08.2023 року від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява відповідно до якої просили суд визнати недійсним договір позики, укладений 20 вересня 2007 року між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 та визнати недійсним договір новації, укладений 10 серпня 2017 року ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . Також позивач просила суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 100000, 00 грн.

Ухвалою суду від 26.09.2023 року судом вирішено викликати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для надання особистих пояснень (ч.2 п.5 ст. 223), визнати їх явку обов`язковою ч.1 ст.128 ЦПК України.

Ухвалою суду від 26.09.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання призначене на 13.12.2023 року з`явились позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 . Відповідачі про дату та час судового засідання сповіщенні належним чином, ухвалу від 26.09.2023 року не виконали, про поважність причин суду пояснень не надали.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про можливість розглянути справу без участі відповідачів, які сповіщенні належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що у грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя у справі № 523/17956/17.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розподілено спільне майно подружжя, виділено ОСОБА_3 рухоме майно на суму 940 000 грн, виділено та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Відступлено від рівності часток подружжя на користь ОСОБА_1 на утримання сумісних дітей.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у справі № 523/17956/17, ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, та вважала, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 травня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя.

ОСОБА_2 вказав, що він є кредитором ОСОБА_3 на підставі укладених між ними договорів позики від 20 вересня 2007 року та новації від 10 серпня 2017 року, за умовами яких останній отримав від ОСОБА_2 120 000 дол. США на строк до 10 серпня 2021 року. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умов вказаних договорів виникла заборгованість, яку останній мав погасити за рахунок єдиного належного йому майна квартири АДРЕСА_2 . Оскільки на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року право власності на вказане нерухоме майно було визнано за ОСОБА_1 , а іншого майна ОСОБА_3 не має, ОСОБА_2 не має змоги задовольнити свої вимоги як кредитора останнього, отже, вказаним судовим рішенням вирішено питання про права та обов`язки заявника.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що дані Договори є фіктивними, а тому просила визнати недійсними вказані договори позики та новації.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Таким чином, суд встановлює, що предметом розгляду даної справи є договір позики, укладений 20 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договір новації, укладений 10 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Аналіз статті 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зазначені постанови Верховного Суду України, від правових висновків у яких висловила намір відступити колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, не містять узагальнюючих висновків щодо правильності застосування згаданих норм матеріального права. У постановах вказано, що справи вирішено всупереч процесуального закону та зроблені висновки про неможливість ухвалити законні й обґрунтовані рішення через невиконання судами попередніх інстанцій процесуальних дій. Зокрема, суди під час вирішення спорів не встановили обставин, що мають значення для справ, не надали їм юридичної оцінки, не дослідили та не надали оцінки всім доказам, наданим сторонам, що виключає можливість відступу від такої позиції, яка визначає обсяг зобов`язань суду щодо ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Велика Палата Верховного Суду також погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів касаційного господарського суду у постанові від 28.11.2019 по справі №910/8357/18 зробив наступні Висновки щодо застосування норм права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Цивільний кодекс України правом оспорювати правочин не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У даному випадку важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

З тексту договору позики вбачається, що 20.09.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики за умовами якого:

-позикодавець ( ОСОБА_2 ) передав у власність позичальника ( ОСОБА_3 ) кошти в сумі 100 000 тис. дол.. США з метою проведення реконструкції підсобного підвального приміщення в будинку АДРЕСА_3 . а позичальник зобов`язувався повернути суму позики в строк до 20.09.2017 р. та сплатити 1% щомісячно від суми позики за користування грошима (пункти 1.3 Договору);

- позичальник мав право достроково повернути позикодавцю суму позики/її частину (пункт 4 Договору);

- позичальник ( ОСОБА_3 ) у договорі гарантував, що у разі неможливості повернути суму позики у встановлені в договорі строки, ним буде здійснено продаж належної йому на праві особистої приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним проведенням остаточного розрахунку з позикодавцем або в рахунок виконання взятих на себе за договором зобов`язань він переоформить право власності на дану квартиру на позикодавця (пункт 8 Договору);

- підписанням цього договору позичальник підтвердив факт отримання від позикодавця відповідних грошових коштів (пункт 2 Договору);

10.08.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нібито було укладено договір новації за умовами якого вони дійшли згоди стосовно наступного:

- заміни зобов`язання позичальника ( ОСОБА_3 ) перед позикодавцем ( ОСОБА_2 ), що випливає з договору позики, укладеного між сторонами 20.09.2007 р. на нове зобов`язання , розмір та строк виконання якого визначені умовами цього договору), а саме:

- сума основного зобов`язання збільшилася із 100 000 тис. дол. США до 120 000 тис. дол.. США (пункт 3.1. Договору), тобто ОСОБА_2 10.08.2017 р. додатково передав ОСОБА_3 20 000 тис. дол. США;

- відсоток за користування коштами збільшився із 1% щомісячно від суми позики до 1,5 % на місяць(пункт 3.2. Договору);

- строк виконання зобов`язання - до 10.08.2021 р. (пункт 3.3. Договору);

- способи виконання зобов`язання: повернення грошових коштів в натурі або продаж належної позичальнику на праві особистої приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним проведенням остаточного розрахунку з позикодавцем або передання позичальником позикодавцю права власності на належне йому нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 3.4. Договору);

Крім того, з моменту підписання цього Договору первісне зобов`язання боржника припинилося та набули чинності умови нового зобов`язання (пункт 5 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що сума коштів згідно спірних договорів, яка була ніби позичена ОСОБА_2 ОСОБА_3 за договорами позики від 20.09.2007 р. та новації від 10.08.2017 р. з метою проведення реконструкції підсобного підвального приміщення в будинку АДРЕСА_3 .

Однак, в Уточненій позовній заяві у справі № 523/17956/17 від 15.05.2018 року позивач зазначає наступне:

«Оскільки спільна квартира АДРЕСА_2 потребує ремонту на який у мене, інваліда 2 групи не має коштів, то прошу її виділити у власність відповідачки.»

Таким чином, суд встановлює на невідповідність поведінки відповідача, адже кошти на проведення ремонту він повинен був отримати саме за оспореним договором позики в інтересах сім`ї.

Також суд зазначає, що у встановлені в договорі строки, тобто після спливу десяти років від дати укладення договору - 20.09.2017 р. грошові кошти у сумі 100 000 тис. дол. США ОСОБА_3 ОСОБА_2 не повернув відсотки за користування грошима не сплатив. Не зважаючи на повне невиконання умов договору позики від 20.09.2007 р. , будь- яких офіційних вимог позикодавець позичальнику не пред`являв, до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики не звертався, а навпаки додатково позичив ОСОБА_3 20 000 тис. дол. США за договором новації від 10.08.2017 р.

В подальшому відповідач ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2018 р. у справі № 523/17956/17, яким за ОСОБА_1 (позивачем) було визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відсутність звернення до суду ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, а звернення до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2018 р викликає у суду обґрунтований сумнів стосовно добросовісності процесуальної поведінки зі сторони обох відповідачів.

Після надходження до суду клопотання позивача про витребування оригіналів договорів та призначення по ним судової експертизи по встановленню давності виконання вказаних договорів під час судового засідання призначеного на 25.07.2023 року відповідач ОСОБА_3 зазначив, що по договору позики він гроші нібито повернув приблизно 2 тижні тому, але оригінали договору були знищені.

Суд звертає увагу, що факт виконання договорів поверненням боргу підтверджений тільки письмовою заявою до суду ОСОБА_2 , але ця обставина не доведена належними доказами.

Верховний Суд у своїх постановах визначає добросовісність як певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Констатуємо, що добросовісність діє на всіх суб`єктів правовідносин, коли вони перебувають у рівних відносинах (сторони договору) чи у відносинах, коли одна зі сторін наділена владними повноваженнями.

У цивільному процесі сторони (позивач і відповідач) перебувають у юридичних відносинах між собою і з судом. Права і обов`язки сторін щодо ведення процесу ґрунтуються на їх юридичній заінтересованості, яка найчастіше полягає в отриманні задоволення своїх вимог судовим рішенням. Прийнято вважати, що сторони, позивач і відповідач, вступають у цивільні процесуальні правовідносини із судом. Вважаємо, що в процесуальних відносинах можна виділити і аспект юридичних відносин між сторонами завдяки принципу змагальності. До такого висновку призводить правова засада неприпустимості зловживання процесуальними правами, яка є складовою частиною принципу змагальності. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Дія цієї норми не поширюється на суд. Проте суд як суб`єкт цивільних процесуальних правовідносин також підпадає під дію презумпції добросовісності, але в контексті реалізації повноважень зі здійснення правосуддя.

Добросовісне використання учасниками судового процесу своїх процесуальних прав є одним із проявів їх юридичної заінтересованості в процесі. Традиційно юридичну заінтересованість розглядають у контексті результату судового процесу як вольові відносини, прагнення, бажання отримати рішення на свою користь. Уявляється, що важливим є не тільки результат, а й спосіб його отримання добросовісними засобами. Таким чином дія презумпції добросовісності щодо учасників процесу (тобто осіб, які мають юридичну заінтересованість) розкривається через припущення чесного, сумлінного, поважного прагнення особи досягти захисту своїх прав.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що заяви обох відповідачів про знищення оскаржуваного договору позики і новації відповідачами під час розгляду даної справи про визнання їх недійсними та подання апеляційної скарги на рішення суду у справі № 523/17958/17 свідчить про недобросовісну поведінку відповідачів спрямовану на неможливість дослідження оригіналів вказаних договорів під час розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд зазначає, що сторона відповідача мала всі процесуальні можливості спростувати позицію позивача та довести належними доказами, що вказані договори не були фіктивними.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Аналізуючи надані сторонами докази, оцінюючи процесуальну поведінку сторін, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання недійсними договорів позики та новації.

З матеріалів справи вбачається, що укладання оспорюваних договорів зводиться до зловживання правом направленим на уникнення виконання рішення суду про поділ майна подружжя.

Стосовно стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров`я; протиправної поведінки щодо членів сім`ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Обов`язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою особи.

Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку та вини заподіювача.

При цьому необхідно враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльності) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

За змістом ст.ст. 76. 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок доказування покладається на сторін.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Звертаючись до суду на аналізуючи законодавство, яке регулює порядок та підстави відшкодування моральної шкоди, позивачами не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що діями відповідачів їм завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру.

Звертаючись до суду, позивачем не надано будь-яких доказів заподіяння їй моральних страждань поведінкою відповідачів в справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій відповідачів.

Зокрема, відсутні будь-які докази, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу їх життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я саме за наслідком укладення відповідачами фіктивних правочинів.

Крім того, будь-яким чином позивач не довела розумності та співмірності зазначеного в позові розміру моральної шкоди з урахуванням приведених ним обґрунтувань та обставин її завдання, а тому суд відмовляє в задоволенні вказаної вимоги позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а тому з відповідачів необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та новації, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір позики, укладений 20 вересня 2007 року між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Визнати недійсним договір новації, укладений 10 серпня 2017 року ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1073,60 грн. з кожного.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті з 27.12.2023 по 29.12.2023 року повний текст рішення виготовлений 29.12.2023 року.

Суддя А.В. Науменко

14.12.23