ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4085/23
провадження № 2/753/3637/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

27 червня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.,

при секретарі ДАНЬКО В.В.,

за участю сторін не з`явилися

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Дарницький завод ЗБК» (далі по тексту - позивач, АТ «Дарницький завод ЗБК») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вказана заява мотивована тим, що на балансі АТ ««Дарницький завод ЗБК» перебуває гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для вселення в гуртожиток є ордер, який видається на підставі відповідного рішення адміністрації підприємства про надання житлової площі. Так, позивач зазначає, що відповідач в період з 19.08.1980 по 07.04.2008 перебував у трудових відносинах з АТ «Дарницький завод ЗБК», зокрема на підставі наказу №109 від 19.08.1980 він був зарахований до убового пункту, а на підставі наказу №126 від 04.10.1980 був переведений на роботу в ремонтно - механічний цех. Згідно наказу №93-К від 07.04.2008 відповідач звільнений з посади слюсаря РМЦ на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Позивач зазначає, що право на тимчасове проживання відповідача в гуртожитку, без належного оформлення, було тісно пов`язано з його роботою на підприємстві, однак у зв`язку з його звільненням, таке право ним було втрачено. При цьому, поселення відповідача в гуртожиток, зокрема в кімнату №29, відбулося самовільно, без надання на те згоди адміністрації АТ «Дарницький завод ЗБК». Спільне рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету про надання відповідачу жилої площі в гуртожитку не приймалося, спеціальний ордер на право вселення не видавався, договори найму чи оренди житлової площі в гуртожитку між позивачем та відповідачем укладено не було. Так, 12.07.2013 позивачем було направлено відповідачу вимогу про добровільне виселення з гуртожитку, яку останній добровільно виконав, визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. Станом на день подання даного позову до суду, відповідач є зареєстрованим у гуртожитку, проте фактично з 2017 року там не проживає, що підтверджується актами про непроживання особи в гуртожитку від 08.08.2018, 20.01.2022 та 15.11.2022, що в свою чергу підтверджує факт того, що відповідач не проявляє інтерес до жилого приміщення в гуртожитку та не має достатніх і триваючих зв`язків з ним.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні.

В судове засідання, яке відбулося 27.06.2023, сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Однак, представником позивача через загальну канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення суду не заперечував.

Від відповідача будь-яких процесуальних документів, зокрема: відзиву, заперечень, пояснень чи клопотань на адресу суду не надходило.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що АТ «Дарницький Завод ЗБК» заснований державою Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву згідно з рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 16.11.1995 за № 997/пр шляхом перетворення державного підприємства Дарницький Завод ЗБК ВО «Укртрансзалізобетон» корпорації «Укртрансбуд» у ВАТ «Дарницький Завод ЗБК».

Під час заснування Товариства як юридичної особи, засновник - Фонд державного майна України по м. Києву передав до статутного фонду Товариства нерухоме майно у тому числі гуртожиток, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Відведення землі під будівництво гуртожитку по АДРЕСА_2 було здійснено на підставі Рішення виконавчого комітету міської Ради трудящих №2127 від 14.12.1965.

Згідно з нормами законодавства, які діяли на момент створення, а саме ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність. Відповідно до ст. 26 Цивільного, кодексу УРСР, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації статуту юридичної особи.

Відповідно до ст. 115 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) господарське товариство є власником, у тому числі, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Положеннями ст. 85 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески.

Відповідно до витягу з відомості про інвентаризацію щодо будівель та споруд, що були передані ДЗЗБК і увійшли до його статутного фонду, станом на 01.07.1995, гуртожитки увійшли до статутного фонду підприємства.

Відповідно до рішення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Києву від 16.11.1995 за № 997/пр будівля по АДРЕСА_2 є гуртожитком, передана до статутного фонду та перебуває на балансі ПАТ «Дарницький завод ЗЕК». Гуртожиток перебуває на балансі позивача.

Таким чином, право власності на передане у статутний фонд майно належить підприємству з моменту державної реєстрації як юридичної особи, тобто з 16.11.1995.

Рішенням Київської міської ради №101/9180 від 28.07.2020 вулицю «Російську» в Дарницькому районі м. Києва перейменовано на вулицю «Юрія Литвинського».

Гуртожиток до комунальної власності не передавався.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач перебував у трудових відносинах з АТ «Дарницький завод ЗБК», що підтверджується наказом №109 від 19.08.1980 про зарахування останнього в учбовий пункт, а також наказом №126 від 04.10.1980 про переведення його в ремонтно - механічний цех. Однак, згідно наказу №93-К від 07.04.2008 відповідач звільнений з посади слюсаря РМЦ на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, а відповідачем спростовано не було, що його поселення в гуртожиток, зокрема в кімнату АДРЕСА_3 , відбулося самовільно, без надання на те згоди адміністрації АТ «Дарницький завод ЗБК». Спільне рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету про надання відповідачу жилої площі в гуртожитку не приймалося, спеціальний ордер на право вселення не видавався, договори найму чи оренди житлової площі в гуртожитку між позивачем та відповідачем укладено не було.

12.07.2013 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про добровільне виселення з гуртожитку, яку останній добровільно виконав. Так, майно відповідача в гуртожитку відсутнє, оскільки починаючи з 2017 він у ньому, а саме в самовільно займаній кімнаті АДРЕСА_3 не проживає. Даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи актами про не проживання особи в гуртожитку від 08.08.2018, 20.01.2022 та 15.11.2022.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписом ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ст. 128 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) передбачений порядок надання жилої площі в гуртожитках. Так, Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації.

Єдиною підставою для вселення в гуртожиток, відповідно до ст. 129 ЖК України та Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 498, є ордер виданий на підставі відповідного рішення адміністрації підприємства про надання житлової площі.

Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч. 1 ст. 3 ЖК України).

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні без поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Положеннями ст. 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, мешканці, які більше 6 місяців не проживають в гуртожитку без поважних причин, можуть бути визнані такими, що втратили право користування гуртожитком.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом 6-ти років в гуртожитку, а саме в кімнаті АДРЕСА_3 , не проживає, витрат по її утриманню не несе, будь-яких інтересів щодо неї не проявляє, що в свою чергу порушує право позивача на володіння майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами чч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

В ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2 684,00 грн. судового збору.

Керуючись стст. 13, 48, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-289 ЦПК України, стст. 391, 321, 391 405 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - не відомий) на користь Акціонерного товариства «Дарницький Завод ЗБК» () судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ КАЛІУШКО Ф.А.