Справа № 509/3248/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс»

до

ОСОБА_1

про

звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2021 року представниця позивача ТОВ «Верра Фінанс», адвокат

Іскра С.Л., звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 018-в/47 від 28.05.2008 року, яка на момент подання позову складає 8663905 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 54.8 кв.м., житловою площею 40.4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0.224 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , шляхом реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовна заява мотивована тим, що 28.05.2008р. між Акціонерним банком «ФАКТОРІАЛ-БАНК», як кредитором, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір кредиту № 018-в/47, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 270 000 доларів США на строк з 26.05.2008р. по 26.05.2028р.

Тією ж датою, 28.05.2008р., між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.2. якого предметом іпотеки є нерухоме майно іпотекодавця

ОСОБА_2 , а саме:

- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 54,8кв.м., житловою площею 40,4кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, площею 0,225 га, яка розташована за тією ж адресою.

У зв`язку із порушенням умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, 17.12.2009р. заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 2-3127/09 з ОСОБА_2 стягнено загальну заборгованість за кредитним договором № 018-в/47 від 28.05.2008р. у сумі 2 367 372,61грн.

23.03.2009 р. на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів ПАТ «ФІДОБАНК» за протоколом № 47 був затверджений передавальний акт (передаточний баланс), у відповідності до якого Банку були передані усі активи та зобов`язання Акціонерного банку «ФАКТОРІАЛ- БАНК» ПАТ «ФІДОКОМБАНК», внаслідок чого Банк став правонаступником усіх прав та зобов`язань, зокрема, Акціонерного банку «ФАКТОРІАЛ-БАНК».

Відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-04-13-000002-b від 07.05.2020 р., між ПУАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» було укладено договір про відступлення права вимоги № GI3N217657 від 02.06.2020р., відповідно до умов якого до ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» перейшло право вимоги за зазначеними кредитним та іпотечним договорами.

Таким чином ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» на теперішній час є правонаступником ПУАТ «ФІДОБАНК» та новим кредитором за кредитним договором за № 018-в/47 від 28.05.2008р., новим іпотекодержателем за іпотечним договором від 28.05.2008р.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.09.2020р. у справі № 2-3127/09 замінено вибулого стягувана ПУАТ «ФІДОБАНК» на його правонаступника ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» та видано дублікат виконавчого листа №2-3127/09.

На підставі заяви ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» про відкриття виконавчого провадження, 12.02.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 64504785. В рамках вчинення виконавчих дій, приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис № 4 від 07.05.2019, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть.

Вважаючи ОСОБА_1 спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , а відтак, належним відповідачем по даній справі, ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» подано зазначений позов про звернення стягнення на предмет іпотеки із посиланням на не виконане заочне рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2009 по справі № 2-3127/09.

В установлений в ухвалі Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 липня 2021 року строк, від представника відповідачки ОСОБА_1 , адвоката Лук`яна С.Г., надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається, що з позовом ТОВ «Верра Фінанс», вони незгодні, вважають його безпідставним враховуючи, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 не проживала разом із ОСОБА_2 , та ніколи не подавала відповідну заяву про її прийняття, ОСОБА_1 спадщину не приймала, не отримувала свідоцтва про право на спадщину і не є спадкоємицею ОСОБА_2 , а відповідно, і власницею будь-якого його майна. 16.01.2015 року (після розірвання у 2014 році шлюбу з ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 придбала земельну ділянку на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєструвала своє місце перебування з 21.04.2015 року (що вбачається зі сторінки 12 її паспорту, а також довідки № 52 про склад сім`ї та реєстрацію від 03.08.2021р., виданої КП «ЖЕО №1»). Тобто на момент смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_1 не тільки не була його дружиною, але вони й мешкали окремо один від одного та, звичайно, навіть не спілкувалися. При цьому, місцем реєстрації та фактичного місця проживання ОСОБА_2 була адреса: АДРЕСА_3 , що вбачається з тексту іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Гурською В.С. 28.05.2008р. Між тим, у договорі кредиту № 018-в/47 від 28.05.2008р., укладеного у простій письмовій формі, самим Акціонерним банком «ФАКТОРІАЛ-БАНК», як кредитором, вказана трохи інша адреса позичальника ОСОБА_2 , а саме: адреса реєстрації АДРЕСА_4 (без зазначення квартири АДРЕСА_5 ), а фактичне місце проживання вказано таке: АДРЕСА_6 .

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 04.07.2023 рік.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Лук`ян С.Г., в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України" Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ наголосив на тому, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими, у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін.

Судом встановлено, що 28.05.2008р. між Акціонерним банком «ФАКТОРІАЛ-БАНК», як кредитором, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір кредиту № 018-в/47, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 270 000 доларів США на строк з 26.05.2008р. по 26.05.2028р. (а.с. 7-12).

Також судом встановлено, що 28.05.2008р., між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.2. якого предметом іпотеки є нерухоме майно іпотекодавця ОСОБА_2 , а саме: - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 54,8кв.м., житловою площею 40,4кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, площею 0,225 га, яка розташована за тією ж адресою (а.с. 13-16).

В подальшому 17.12.2009 заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 2-3127/09 з ОСОБА_2 стягнено загальну заборгованість за кредитним договором № 018-в/47 від 28.05.2008р. у сумі 2 367 372,61грн. (а.с. 17-18).

23.03.2009 р. на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів ПАТ «ФІДОБАНК» за протоколом № 47 був затверджений передавальний акт (передаточний баланс), у відповідності до якого Банку були передані усі активи та зобов`язання Акціонерного банку «ФАКТОРІАЛ- БАНК» ПАТ «ФІДОКОМБАНК», внаслідок чого Банк став правонаступником усіх прав та зобов`язань, зокрема, Акціонерного банку «ФАКТОРІАЛ-БАНК». Відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-04-13-000002-b від 07.05.2020 р., між ПУАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» було укладено договір про відступлення права вимоги № GI3N217657 від 02.06.2020р., відповідно до умов якого до ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» перейшло право вимоги за зазначеними кредитним та іпотечним договорами. Таким чином ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» на теперішній час є правонаступником ПУАТ «ФІДОБАНК» та новим кредитором за кредитним договором за № 018-в/47 від 28.05.2008р., новим іпотекодержателем за іпотечним договором від 28.05.2008р. На підставі заяви ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» про відкриття виконавчого провадження, 12.02.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 64504785. В рамках вчинення виконавчих дій, приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис № 4 від 07.05.2019, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шестимісячний строк), він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_2 з 26.06.1993 року. Між тим, цей шлюб був розірваний між ними рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2014р. по справі № 495/8753/14-ц, яке набрало чинності 29.12.2014р. (а.с. 71).

Належних доказів про те, що ОСОБА_1 нібито є спадкоємицею ОСОБА_2 і, відповідно, власницею іпотечного майна, представницею позивачки суду не надано.

Також судом встановлено, що 16.01.2015 року (після розірвання у 2014 році шлюбу з ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 придбала земельну ділянку на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєструвала своє місце перебування з 21.04.2015 року (що вбачається зі сторінки 12 її паспорту, а також довідки № 52 про склад сім`ї та реєстрацію від 03.08.2021р., виданої КП «ЖЕО №1») (а.с. 71-76).

Тобто на момент смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_1 не тільки не була його дружиною, але вони й мешкали окремо один від одного.

Місцем реєстрації та фактичного місця проживання ОСОБА_2 була адреса: АДРЕСА_3 , що вбачається з тексту іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Гурською В.С. 28.05.2008р. Між тим, у договорі кредиту № 018-в/47 від 28.05.2008р., укладеного у простій письмовій формі, самим Акціонерним банком «ФАКТОРІАЛ-БАНК», як кредитором, вказана трохи інша адреса позичальника ОСОБА_2 , а саме: адреса реєстрації АДРЕСА_4 (без зазначення квартири АДРЕСА_5 ), а фактичне місце проживання вказано таке: АДРЕСА_6 .

Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, приймаючи до уваги, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 не проживала разом із ОСОБА_2 , та ніколи не подавала відповідну заяву про її прийняття, ОСОБА_1 спадщину не приймала, не отримувала свідоцтва про право на спадщину і не є спадкоємицею ОСОБА_2 , а відповідно, і власницею будь-якого його майна.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 707/2-1006/2011.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності у визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Отже суд приходить до висновку, що позивачем не було надано доказів та обґрунтувань, що відповідачка є спадкоємцем ОСОБА_2 , таким чином не було доведено, що відповідачці перейшли будь які права та обов`язки після смерті її колишнього чоловіка.

Таким чином, судом встановлено відсутність жодних документальних доказів щодо переходу прав іпотекодавця ОСОБА_2 до відповідачки ОСОБА_1 , а тому вказані вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є безпідставними та необґрунтованими, в задоволенні яких слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,49,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 1220,1222,1268,1269 ЦК України, Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 707/2-1006/2011, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя А.І. Бочаров