Справа № 447/855/23 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2673/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: представника Львівської обласної прокуратури

Яворського Я.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 400 мільярдів гривень за рахунок Державного бюджету України, завдану бездіяльністю прокуратури Львівської області, правонаступником якої відповідно до ст.104 ЦК України стала Львівська обласна прокуратура, яка полягала у не внесенні відомостей про кримінальне провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 22 червня 2017 року на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року (справа №461/4414/17, провадження №1кс/461/4359/17). Окрім того, зазначав, що вказаною ухвалою зобов`язано прокуратуру Львівської області письмово повідомити його ( ОСОБА_1 ) про результати розгляду його заяви, переданої на особистому прийомі 22.06.2017 року.

Розмір морального відшкодування позивач обґрунтовував тим, що моральна шкода завдана бездіяльністю прокурора прокуратури Львівської області йому, як пенсіонеру та людині похилого віку, яка полягає у принижені честі та гідності, а також ділової репутації. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в сумі 400 мільярдів гривень.

Просив поновити строк позовної давності для подання даного позову, оскільки такий закінчився 21.09.2020 року, так як ухвала Галицького районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року у справі №461/4414/17 набрала законної сили 21.09.2017 року.

Стверджував, що вказаний строк ним пропущений з поважних причин, у зв`язку з перебуванням з 30.12.2019 року по 10.01.2020 року та з 23.04.2021 року по 06.05.2021 року на стаціонарному лікуванні в Миколаївській районній лікарні.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 02 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати з оплати судового збору віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати в порядку п.5 ч.1 ст.374 ЦПК України і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не вказав у вступній частині рішення місця ухвалення такого.

Стверджує, що вимоги позовної заяви звучать по іншому, а відповідне зазначення в оскаржуваному рішенні не відповідає резолютивній частині позовної заяви.

Не погоджується й з іншими обставинами, які, на думку апелянта, зазначені судом не відповідно до змісту позовної заяви та інших судових рішень.

Також покликається на те, що був неналежно повідомлений про судовий розгляд справи.

Зазначає, що рішення є неповним, не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням ст.ст.95, 183, 263, 264, 265 ЦПК України, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Звертає увагу, що ним була подана до Миколаївського районного суду не позовна заява, а повторна позовна заява, відтак, суддею розглянуто невідому позовну заяву, що доводить, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім цього вказує, що позовна давність не поширюється на час лікування у медичному закладі.

Також наголошує, що в оскаржуваному рішенні суду не зазначено його ( ОСОБА_1 ) заяв від 27.06.2023 року, 26.07.2023 року, адресованих голові Миколаївського районного суду Львівської області про постановлення окремих ухвал до судді, головуючого у справі, за порушення норм процесуального права.

Звертає увагу на відкриття провадження у справі ухвалою від 31.03.2023 року з порушенням правил підсудності справ.

06.10.2023 року Львівська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.06.2017 року ОСОБА_1 подав заяву про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст.364, ч.2 ст.382 КК України, однак, такі відомості не внесені до ЄРДР.

ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність прокурора, у якій просив зобов`язати прокуратуру Львівської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за його заявою від 22.06.2017 року про вчинення кримінального правопорушення, відшкодувати моральну шкоду.

За результатами розгляду скарги слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова постановлено ухвалу від 21 вересня 2017 у справі №461/4414/17, провадження №1кс/461/4359/17, якою скаргу задоволено частково, зобов`язано прокуратуру Львівської області письмово повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви, переданої на особистому прийомі 22.06.2017 року. У решті вимог скарги відмовлено.

На виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 21 вересня 2017 року, прокуратура Львівської області повідомила ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви від 22.06.2017 року листом від 17.10.2017 року №17/7-4848-16.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 просить про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю прокуратури Львівської області, яку обґрунтовує не внесенням відомостей про кримінальне провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 22 червня 2017 року на підставі вказаної вище ухвали.

У позовній заяві позивач самостійно зазначає, що строк подання заяви про відшкодування моральної шкоди наступив у вересні 2017 року, тому закінчився, відповідно, у вересні 2020 року, відтак, покликаючись на відповідні періоди перебування на стаціонарному лікуванні, позивач просить поновити строк на подання позову, оскільки такий пропущений із поважних причин, водночас зазначаючи, що позовна давність не поширюється на спірні правовідносини.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Також необхідно зазначити, що згідно з усталеної практики Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (п.73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (п.80), від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (п.61), №522/2201/15-ц (п.62) та №522/2110/15-ц (п.61), від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12 (п.71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (п.134), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (п.51)).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди із констатацією суду відповідних положень та висновків про неможливість застосування наслідків спливу позовної давності до безпідставних позовів, не заслуговують на увагу.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні його позову за безпідставністю заявлених вимог.

За загальним правилом, яке міститься у статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, частиною першою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України.

Разом з тим, частиною другою статті 1176 ЦК України визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Так, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 5 статті 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону, відшкодування моральної шкоди, передбачене пунктом 5 статті 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

За положеннями частини п`ятої та шостої статті 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно із постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19, сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що сам факт задоволення скарги позивача на бездіяльність прокурора щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.06.2017 року не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 21 вересня 2017 року не встановлено факт заподіяння шкоди та позивачем не доведено причинного зв`язку через не розгляд заяви про кримінальне правопорушення із шкодою.

Ухвала слідчого судді від 21 вересня 2017 року, на яку посилається ОСОБА_1 , як доказ спричинення йому моральної шкоди, є механізмом реалізації прав особи на поновлення порушених прав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_1 повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причиновий зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною йому шкодою.

Таким чином, вказаний позивачем розмір моральної шкоди в сумі 400 мільярдів гривень жодним чином не обґрунтований та не доведений належними доказами.

Немає й підстав для висновку про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо підсудності даної справи Миколаївському районному суду Львівської області, оскільки позов (за вибором позивача) поданий саме до цього суду, за зареєстрованим місцем проживання позивача, що в повній мірі узгоджується із положеннями статті 28 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення заявлених позивачем вимог і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич