Справа № 587/1240/16-ц
06 березня 2023 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., при секретарі Губарь Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно,
В липні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого майна. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем і за спільні кошти подружжя ними було придбано майно, яке позивачка вважала спільною сумісною власністю подружжя, а саме: об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельних ділянках площею 0,1455 га та 0,111га, автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 та автомобіль Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_3 ), державний номер НОМЕР_4 , а також електронне піаніно ОСОБА_4 ( яке відповідно до положень ч. 2 ст. 57 Сімейного кодексу України позивачка вважала її особистою приватною власністю). Оскільки домовленості про добровільний поділ спільного сумісного майна подружжя між сторонами не було досягнуто, позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з відповідним позовом, просила постановити рішення, яким визнати за нею та за відповідачем право власності на частину спільного сумісного майна.
В червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно ( т. 2 ар.с.20-22), в якому просив визнати за ним право власності на незавершений будівництвом жилий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 05.05.2003 року він, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 50 000 ( п`ятдесят тисяч ) EUR для придбання незавершеного будівництвом будинку ОСОБА_5 та його добудування, оснащення та оздоблення. Вказаний об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позичальник придбав та зобов`язувався відповідно до умов Договору позики повернути кошти у визначений договором строк, а саме не пізніше 31 травня 2015 року. Однак позичальником ( ОСОБА_2 ) зобов`язання за договором позики в строк та на умовах, передбачених ним, виконані не були. Пунктом 3.3 Договору позики встановлено, що у разі повного чи часткового невиконання Позичальником своїх обов`язків щодо повернення позики Позикодавець вправі вимагати дострокового повернення суми позики у повному обсязі чи передачі йому у власність нерухомості/будівельних матеріалів придбаних Позичальником. Посилаючись на положення ст.ст. 15,16 1046, 1047, 525, 526, 611 ЦК України ОСОБА_3 просив постановити рішення, яким визнати на ним право власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
05 березня 2018 року, після проведення судових експертиз позивачем ОСОБА_1 остаточно було уточнено позовні вимоги, позивачка просила стягнути з відповідача грошову компенсацію частки у спільному майні в сумі 440 453,00 грн., 2 000,00 грн. витрат на проведення технічної інвентаризації та 11 764,40 грн. витрат на проведення судових експертиз.
Позивачка в повному обсязі підтримала позовні вимоги, викладені в уточненій редакції позовної заяви.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у судове засідання 6 березня 2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. У попередніх судових засіданнях, а також у запереченні на позовну заяву ( т. 5 ар.с.193-195) заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за спільні сумісні кошти подружжя, не надано письмових доказів на підтвердження того, що спірне майно взагалі придбавалось в період шлюбу сторін. Оскільки спірний будинок не введений в експлуатацію, то він вважається самочинним будівництвом і не підлягає поділу між подружжям, до того ж він будувався за кошти ОСОБА_3 . Що ж стосується двох спірних автомобілів, то вони придбані за спільні сумісні кошти подружжя і ОСОБА_7 згоден залишити їх, як і придбані ОСОБА_8 меблі, у власності ОСОБА_1 , а об`єкт незавершеного будівництва та земельні ділянки виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв. Про час та дату судового засідання ОСОБА_3 був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки за адресою, вказаною особисто стороною спору в якості адреси місця перебування/проживання. У заявах, які направлялися на адресу суду, ОСОБА_3 інших адрес місця свого перебування, проживання або знаходження не повідомляв.
Суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності осіб, що не з`явилися до суду і які належним чином, з дотриманням вимог ст. ст. 128, 129, 130 ЦПК України, були повідомлені про час та місце слухання справи.
У відповідності з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин ( ч. 3 ст. 131 ЦПК України).
При цьому суд враховує, що відповідно до практики ЄСПЛ, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».
Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, зокрема, і шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади ( т. 5 ар.с.63), і шляхом письмових поштових повідомлень ( ар. с. 60, т. 5, ар. с. 101,102, 110, 111, 113, 116,117. 136-138, 139 тощо).
В письмових заявах ОСОБА_3 стверджував, що йому відомо про розгляд справи судом, однак суд не повідомляє його про час та місце слухання справи, що порушує його права, оскільки він бажає особисто взяти участь у судовому засіданні.
Разом з тим, дослідження поштових відправлень, зокрема, поштових конвертів, свідчить про те, що заяви ОСОБА_3 були відправлені не з м. Москви рф, де мешкає громадянин рф ОСОБА_3 , а з території України ( т. 5 ар. с. 24, 55), адреса відправника та отримувача зазначена українською мовою, конверти не містять штампів та печаток Росії, що свідчить про те, що поштове відправлення з території рф не відправлялось.
ОСОБА_3 повідомлявся про час слухання справи як судом, так і самою позивачкою ОСОБА_1 , яка власним коштом оплачувала поштові відправлення на адресу ОСОБА_3 , зазначену в його позовній заяві. Інших засобів зв`язку ОСОБА_3 не запропонував, як не повідомив інших адрес, за якими з ним можна було б вести листування.
Ствердження ОСОБА_3 про те, що йому не повідомляється про час та місце розгляду справи не відповідає дійсності, в своїх заявах ОСОБА_3 зазначає і номер справи, і суть спору, і своє процесуальне положення, а оспорювання правової позиції позивачки ОСОБА_1 свідчить про те, що ОСОБА_3 отримав і копію позову ОСОБА_1 з доданими до позову матеріалами, і ухвалу суду про відкриття провадження по справі, і повідомлення про час та місце слухання справи, зокрема, в своїй заяві від 25 січня 2021 року ОСОБА_3 зазначав, що 22 січня 2021 року він «випадково дізнався від свого товариша, що розгляду справи призначено на 26 січня 2021 року»( т. 5 ар.с.21, 52). Про призначення справи до розгляду на 3 червня 2020 року ОСОБА_3 також дізнався від «одного зі своїх друзів у місті Суми»( т. 4 ар.с.255).
Беручи до уваги, що справа знаходиться в провадженні суду тривалий час, під час попередніх судових засідань сторони сформулювали свої правові позиції, надавали пояснення та докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, матеріали справи містять достатньо відомостей про зміст правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності учасників справи, що не з`явилися до суду.
Заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши правові позиції сторін, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 12 липня 2003 року Сумським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між сторонами - ОСОБА_2 та ОСОБА_18 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_6 ( т. 1 ар.с.6).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2013 року у справі №591/3732/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 20 серпня 2013 року ( т.1 ар.с.8).

З копії договору купівлі продажу від 30.12.2003 року вбачається, що за договором купівлі-продажу на ім`я відповідача ОСОБА_2 було придбано незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, жилий будинок за номером дванадцять, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради. Договір було посвідчено 30 грудня 2003 року приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., про що вчинено запис про реєстрацію в реєстрі за № 6887 ( т.1 ар.с.66).

Відповідно до умов договору, право власності на незакінчений будівництвом жилий будинок, який належав продавцю на підставі рішення 11 сесії 21 скликання Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області від 03.07.1992 року про виділення земельної ділянки і дозволу будівництва індивідуального жилого будинку і господарських будівель, виникло в відповідача з моменту нотаріального посвідчення договору ( п.5 Договору). 30 грудня 2003 року договір купівлі-продажу було зареєстровано в Виконкомі Косівщинської сільської ради (рішення № 1087 від 30.12.2003 року, т. 1 ар. с. 110).

26.03.2004 року відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення 12 сесії 24 скликання Косівщинської сільської ради Сумського району було передано у приватну власність земельні ділянки відповідно площею 0,1111 га для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія СМ №117921, а також площею 0,1455 га для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія СМ №117922, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 ар. с. 86,87).

Крім того, судом встановлено, що за час шлюбу та за спільні кошти подружжя сторонами було придбано набір меблів для кухні «Лариса-Т», витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник «Samsung» RS21KGRS, посудомийну машину «Bosh» RSV55T03, подрібнювач харчових відходів IncSincErator» M75, мийку кухонну Gampus DІ00cul, змішувач «Shock Aquaplus», комплект спальня «Мартіна», спальня № 828 комплект, вітрина кутова «Елізабет», що підтверджується договором з додатками, накладною, фіскальними чеками а також гарантійними талонами ( т.2 ар.с.32-43). Зазначене майно придбано в 2005-2006 роках, що підтверджується висновком товарознавчої експертизи №19/119/9-3/10е від 15.02.2018 р. ( т.3 ар.с.84-102).

Крім того, з висновку товарознавчої експертизи №19/119/9-3/10е від 15.02.2018 р. ( т.3 ар.с.84-102) вбачається, що в 2006 році, тобто в період шлюбу, подружжям ОСОБА_8 було придбано два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва Morello Gianpaolo (Italy); журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy); чайний столик на ножці Elba art. 196/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy); італійська банкетка Panca Anna виробництва Morello Gianpaolo (Italy).

Крім того, під час шлюбу було придбано автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 та автомобіль Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_3 ), державний номер НОМЕР_4 . Зазначені обставини підтверджуються копією технічного паспорту на автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ( т. 1 ар.с.111, 139), повідомленням головного реєстру транспортних засобів при головному управлінні руху ( Іспанія), з якого вбачається що спірний автомобіль Ford C-Max зареєстрований за ОСОБА_2 30 червня 2011 року ( т. 1 ар.с.57-58, 59-60), довідкою регіонального сервісного центру в м. Києві (т. 1 ар. с. 104), з якої вбачається, що спірний автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_7 , був поставлений на облік 22 березня 2008 року і зареєстрований за ОСОБА_2 .

Відповідно до положень статей 6, 17 Земельного Кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10), а також ст. 22 Кодексу про шлюб та сім*ю України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірних земельних ділянок, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 Земельного кодексу України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва (отримання у власність) подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Аналогічні норми містяться в чинних ст. 120 Земельного України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, а також в подальшому Постанові Верховного суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час придбання та продовження будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст. ст. 60, 63, 70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та в подальшому у Постанові Верховного суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18), а також Постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц (провадження № 61-12168св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до умов п. 5 договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом жилого будинку від 30.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_2 та продавцем спірного домоволодіння, право власності на незакінчений будівництвом жилий будинок виникло у відповідача ОСОБА_2 , беручи до уваги положення ст. ст. 128, 224, 227 ЦК України, з 30 грудня 2003 року, тобто з моменту нотаріального посвідчення договору, який 30 грудня 2003 року було зареєстровано в виконкомі Косівщинської сільської ради Сумського району.

Під час шлюбу і за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 замовили меблі, побутову техніку для спільного проживання в спірному будинку, що підтверджується договором з додатками, накладною, фіскальними чеками а також гарантійними талонами ( т.2 ар.с.32-43).

Отже, судом встановлено, що спірне домоволодіння було придбано 30 грудня 2003 року, тобто під час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі, відтак є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_8 , яке підлягає поділу відповідно до положень глави 8 Цивільного кодексу України.

У відповідності з положеннями ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що спірне майно набувалось не за спільні кошти подружжя і, відтак , не є спільним сумісним майном подружжя.

Сторонами не оспорюється факт ведення спільного господарства, а також спільної участі обох членів подружжя у розпорядженні грошовими коштами за взаємною згодою, здійсненні спільних витрат з придбання майна в інтересах подружжя.

Більш того, в матеріалах справи містяться відомості про здійснення подружжям спільних розрахунків за допомогою декількох пов`язаних між собою банківських рахунків, що свідчить про факт розпорядження спільними коштами за взаємною згодою подружжя ( т. 4 ар.с. 25, 38-98).

Таким чином, суд вважає встановленим, що спірне домоволодіння було придбано подружжям ОСОБА_8 в період шлюбу, за спільні сумісні кошти подружжя, отже, має бути предметом поділу відповідно до положень гл. 8 СК України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що протягом 2004-2013 років у будівлі проводилися будівельні роботи. Домоволодіння станом на квітень 2013 року було готовим для проживання та експлуатувалося за прямим призначенням.

Так, ОСОБА_1 пояснила, що станом на квітень 2013 року в будинку було повністю завершено будівництво та оздоблення усіх поверхів. Підвал було оздоблено венеціанською штукатуркою, натяжними стелями з вбудованими лампами, деякі кімнати було оздоблено пластиковими панелями, на полу був постелений ковролін. В підвалі будинку було облаштоване водяне опалення з батареями в кількості шести штук. В цілому будинок було обладнано газовим котлом та опалення провадилося через підігрів повітря. В будинку було підключено усі комунікації, організовано підігрів води. Крім того, будинок був обладнаний системою вбудованого пилососу. В усіх кімнатах були наявні плінтуса, розетки та вимикачі. Також, в одній з кімнат було обладнано гардеробну кімнату з вбудованими меблями. Гараж було оздоблено пластиковими панелями та обладнано автоматичними воротами. Перший поверх було оздоблено машинною штукатуркою. Проведено усі ремонтні та оздоблювальні роботи. Хол, гостина та столова були оздоблені паркетною дошкою. Кабінет ламінатом. В усіх кімнатах були наявні плінтуса, розетки та вимикачі. Кухню було обладнано вбудованими меблями з вбудованою кухонною технікою. В столовій був наявний великий стіл, 12 стільців та дві шафи (у тому числі одна з них кутова). В холі було наявне електронне піаніно ОСОБА_4 . Гостина кімната, дизайн якої було розроблено позивачкою, містила меблі італійського виробництва (два крісла, туалетний столик, круглий столик на ножці з лампою Тіфані), камін з вбудованою чавунною топкою, великий плаский телевізор на підставці, килим. Гостину та столову було прикрашено шторами, розробленим за дизайном позивачки (ескізи та фото завершеної кімнати надані ОСОБА_1 ). В усіх кімнатах були наявні люстри та бра. Ванна кімната при цьому містила усю необхідну сантехніку (в тому числі кутову ванну та раковину вбудовану в меблі з кранами), а також теплий пол. Кабінет містив меблі кабінету (стіл та велику книжкову шафу та приставний стіл) та крісло. В прихожій було обладнано велику шафу-купе з дзеркальними дверцятами, невеличкою італійською банкеткою та столиком. Другий поверх було оздоблено машинною штукатуркою та в деяких кімнатах оздоблено шпалерами під фарбування та пофарбовано. Проведено усі ремонтні та оздоблювальні роботи. Хол, дитяча кімната та зимовий сад було оздоблено ламінатом. В усіх кімнатах були наявні плінтуса, розетки та вимикачі та повне оздоблення стелі (в тому числі плінтуси). Три спальні було оздоблено ковроліном та меблями для спалень, шторами. Ванна кімната при цьому містила усю необхідну сантехніку (в тому числі кутову ванну та раковину з кранами), а також теплий пол. Будинок було прикрашено сходами з перилами та балясинами, виготовленими з дерева. В усіх міжкімнатних отворах були наявні дерев`яні двері.

Пояснення ОСОБА_1 підтверджуються також показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , які підтвердили в судовому засіданні, що станом на дату повного завершення оздоблення будинку у квітні 2013 року, в будинку було проведено в повному обсязі будівельні та оздоблювальні роботи.

Свідки підтвердили факт наявності підлоги, вікон та балконних дверей, дверей та воріт, сходів, внутрішнього оздоблення, опалення, вентиляції, електрозабезпечення, водопроводу, а також вбудованого пилососу станом на 2012-2013 роки. Зазначені обставини підтверджуються також дослідженням судової експертизи, оскільки під час її проведення було констатовано факт наявності слідів існування у будинку вищезазначених частин. Таким чином, зважаючи на наявність зазначених частин будинку, його готовність згідно з Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 2929/227 від 23.12.2004 року з урахуванням частин будинку, що залишилися станом на дату проведення судової експертизи, складала станом на 2012-2013 роки 100%.

26 липня 2016 року ухвалою Сумського районного суду по справі було накладено заборону відчуження, а також вчинення будь-яких дій щодо об`єктів спірного нерухомого майна (недобудованого нерухомого майна) та земельних ділянок (площею 0, 1455 га та 0,1111га), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіля LEXUS ES 350 2008 року, які належать ОСОБА_2 , через органи виконавчої влади до завершення судового розгляду справи ( т. 1 ар. с. 30). Копія відповідної ухвали була направлена на адресу ОСОБА_2 27 липня 2016 року рекомендованим листом. ( т. 1 ар. с. 32). Зі змістом зазначеної ухвали ОСОБА_2 був ознайомлений, що підтверджується власноручним підписом останнього на апеляційній скарзі на ухвалу суду про забезпечення позову (відокремлене провадження, т. 1 ар.с. 46).

Всупереч судовому рішенню, незважаючи на заборону здійснювати будь-які дії щодо об`єкту нерухомого майна, протягом 2016-2017 років відповідачем навмисно, що підтверджується доказами у справі, а також показаннями свідків та матеріалами справи, було значною мірою зруйновано жилий будинок. Станом на 24 квітня 2017 року, відповідно до Акту опису та арешту майна в будинку були наявні лише частково оздоблені стіни, підлога без покриття, частина кімнат оздоблена керамічною плиткою, стеля частково оздоблена, а також вікна не повністю оздоблені склопакетами, а також частково розібрана драбина. Відповідачем (та іншими особами за його дорученням) не лише було вивезено усе майно, а саме: меблі (у тому числі вбудовані), сантехніку, техніку, котли, ворота гаражу, двері, внутрішнє оздоблення (ламінат, паркетна дошка), частково розібрано драбину, але було пошкоджено стіни другого поверху, з яких знято штукатурку та утеплення, вирвано ламінат, вирвано лампи та розетки з вимикачами. ( т. 1 ар. с. 211-223, т. 2 ар.с.51).

Матеріалами справи підтверджується, що за дорученням відповідача 21 квітня 2017 року було вийнято склопакети у вікнах лоджії другого поверху, та вікна гаражу. Також, проводилися роботи з розборки літньої кухні. Зазначене підтверджується матеріалами кримінальної перевірки ЖЄО № 2019 від 21.04.2017 року, поясненнями, відібраними від учасників події (т.1 ар. с. 237-245), свідченнями свідка ОСОБА_17 , а також особистою заявою ОСОБА_2 від 20.04.2017 року до Управління поліції охорони в Сумській області ( відокремлене провадження №2/587/23/18, том 3, ар.с.69).

Свою заяву відповідачем було вмотивовано тим, що у 2016 році відповідачем було укладено договір, відповідно до умов якого ним було продано ряд будівельних матеріалів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до умов договору покупець буде здійснювати демонтаж ряду будівельних конструкцій та вивезення будівельних матеріалів з території його земельної ділянки. При цьому ОСОБА_2 підтвердив, що станом на 20 квітня 2017 року проводиться демонтаж великих будівельних конструкцій, що вимагає відключення електропостачання на тривалий період часу, в зв`язку з чим останній просить відключити охорону об`єкту ( відокремлене провадження №2/587/23/18, том 3, ар.с.69).

З висновку начальника СРПП № 3 Сумського РВП Карабай В.М. за результатами перевірки ЖЄО № 2019 від 21.04.2017 року вбачається, що 21 квітня 2017 року об 11 год. 44 хв. зі служби «102» надійшло звернення від ОСОБА_1 про те, що за адресою АДРЕСА_1 їй потрібна допомога поліції. В ході проведення перевірки було встановлено, що від сусідів заявниця дізналася про те, що в період з 18.04-20.04.2017року з вказаного домоволодіння проводилося завантаження автотранспортних засобів та вивіз майна, що знаходилося у будинку, а саме - меблів, техніки тощо. Як пояснила ОСОБА_1 , в домоволодінні та в майні, що перебуває у будинку, їй як дружині належить частина майна, яке незаконно намагаються вивезти. Вона помітила відсутність на вікнах металопластикових склопакетів, з`ясувати яке саме майно вивезено вона не має можливості, оскільки ключів від будинку не має. У внесенні відомостей до ЄРДР було відмовлено, оскільки не вдалося опитати іншого власника ОСОБА_2 , який перебував за кордоном.( т. 1 ар.с.208, 209).

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що він знайомий з ОСОБА_2 .. ОСОБА_1 з 2016 року, коли до нього, на початку березня 2016 року, звернувся ОСОБА_2 з проханням допомогти в демонтуванні будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 передав йому ключі від будинку, і в квітні 2016 року він з трьома помічниками почав розбирати будинок. Однак через деякий час до будинку приїхала ОСОБА_1 з поліцією, виник скандал, вони дали пояснення поліцейським і припинили роботи. Перед початком робіт ОСОБА_2 казав, що будинок не вводиться в експлуатацію, бо щось неправильно зробили, він на ПМЖ хоче виїхати за кордон, розібрати будинок і продати земельну ділянку.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 заявила клопотання про призначення судової оціночно - будівельної експертизи, посилаючись на те, що відповідачем ОСОБА_2 навмисно було зруйновано (знищено) жилий будинок. Зокрема, було не тільки вивезено усе майно, а саме: меблі (у тому числі вбудовані) та техніку (сантехніку), але й знято котли, ворота гаражу, двері, внутрішнє оздоблення (ламінат, паркетна дошка), було частково розібрано драбину. Крім того, було пошкоджено стіни другого поверху, з яких знято штукатурку та утеплення, вирвано ламінат, вирвано лампи та розетки з вимикачами. Більш того, за дорученням відповідача 21 квітня 2017 року було вийнято склопакети у вікнах лоджії другого поверху, та вікна гаражу. Також проводилися роботи з розборки літньої кухні. Зазначене підтверджується матеріалами перевірки ЖЄО № 2019 від 21.04.2017 року ( т. 1 ар. с. 208-229, 237-245). З метою встановлення ступеню будівельної готовності житлового будинку, визначення частки погіршень та руйнування будинку, а також визначення вартості домоволодіння, ОСОБА_1 просила призначити по справі відповідну судову експертизу ( т. 2 ар. с. 47).

Ухвалою суду від 15 червня 2017 року по справі була призначена судова оціночно-будівельна експертиза, на вирішення якої поставлені питання: 1) Яка вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, що знаходиться на земельних ділянках площею 0,1455 га кадастровий номер 050020128 та площею 0,1111 га кадастровий номер 050020127? 2) Яка ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями станом на дату проведення експертизи? 3) Яка частка погіршень(руйнування) у вартості домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, порівняно з будівельною готовністю 100%?

Відповідно до висновку експерта Титаренка К.Є. №33 від 24 липня 2017 року вартість домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, складає 2913000 гривень. Ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкту, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , складає: по будинку 80,28 %, по надвірним будівля та спорудам - 100%. Частка погіршень ( руйнування) у вартості домоволодіння, порівняно з будівельною готовністю 100%, складає 18,86% ( т. 2 ар.с.85-113).

Відповідно до висновку експерта Титаренка К.Є. №43 від 22 січня 2018 року ( т. 3 ар,с. 122-132) ринкова вартість частки ( частка визначена при вирішенні 3 питання Висновку експерта №33 від 24 липня 2017 року) погіршень (руйнувань), проведених в домоволодінні, розташованого з адресою АДРЕСА_1 , складає: 1431474 гривень. Експертиза проведена без огляду об`єкта за матеріалами Висновку експерта №33 від 24 липня 2017 року, матеріалами технічного паспорту (інвентаризаційна справа №01068) від 24 травня 2017 року та наданими фотографіями (т. 3 ар. с. 133 - 139).

У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що домовленості між сторонами не досягнуто.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В свою чергу, нормами ч. 2 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За висновком судової автотоварознавчої експертизи № 002/021/2017 від 31 липня 2017 року, ринкова вартість автомобіля Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 на час розгляду справи судом складає 362 568,00грн., ринкова вартість автомобіля Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_3 ), державний номер НОМЕР_4 на час розгляду справи судом складає 317 461,00грн. (ар. с. 119- 160, т. 2).

Відповідно до висновку товарознавчої експертизи № 19/119/9-3/10е від 15.02.2018 року, вартість рухомого майна, що є предметом розгляду у справі ( крім автомобілів) на час розгляду справи складає 250 929,00 грн. ( т. 3 ар.с.84-93,94-102).

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року).

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права

спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних неповнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на вагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Враховуючи принцип справедливості та добросовісності у відносинах подружжя, а також висновок судового експерта Титаренко К.Є., відповідно до якого частка погіршень (руйнувань) у вартості домоволодіння, що є предметом спору, складає 18,86% порівняно з будівельною готовністю житлового будинку 100% на дату розірвання шлюбу, керуючись ч. 2 ст. 70 СК України, суд вважає за можливе відступити від засади рівності часток подружжя та врахувати при поділі вартість прихованого, вивезеного та зруйнованого майна. Відтак, суд враховує, що внаслідок дій відповідача, спрямованих на знищення та пошкодження спільного майна подружжя руйнування та часткового знищення домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 вартість спірного майна значно зменшилася, відтак ця обставина має бути врахована при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Матеріалами справи та показаннями свідка ОСОБА_17 підтверджується факт умисного знищення, вивезення та приховання відповідачем ОСОБА_2 спільно набутого майна подружжя. Так, заява ОСОБА_2 від 20 квітня 2017 року, а також пояснення осіб ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , що здійснювали розбирання будинку за дорученням відповідача, підтверджують факт вчинення відповідачем навмисних дій, спрямованих на пошкодження, знищення, руйнування та приховування спільно нажитого майна.

Зважаючи на наявність доказів винних дій відповідача, частка відповідача у спільному майні подружжя домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 підлягає зменшенню відповідно на 18,86% погіршень та руйнувань, спричинених внаслідок дій відповідача. Відповідно до висновку судового експерта ринкова вартість спричинених погіршень на дату проведення експертизи складає 1 431 474,00 грн.

В свою чергу, пунктом 2.3. Інструкції про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007 року, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Методичними рекомендаціями з питань технічної інвентаризації нерухомого майна визначено, що до самовільного відноситься будівництво будинків та господарських будівель, здійснені без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю.

За висновком будівельно-технічної експертизи №1079 від 18.01.2018 року, розділ в натурі житлового будинку та господарчих споруд садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками, неможливий. (т.3 ар.с.22-38).

Оспорюючи висновки будівельно технічної експертизи про неможливість поділу в натурі спірного будинку представник відповідача ОСОБА_6 заявив клопотання про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи.( т. 3 ар. с. 194-195, 244-245).

25 липня 2018 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ємельянова В.Р. по справі було призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

- Чи відповідає будівля за адресою АДРЕСА_1 вимогам державних будівельних норм(ДБН)? Якщо не відповідає, то які є відступи від вимог ДБН?

- Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити(виділити частку) об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників?

- Які варіанти розподілу (виділення частки) об`єкта нерухомого майна можливо визначити відповідно до часток співвласників ( по 1/2 частині та інші варіанти за пропозицією сторін) та вимог нормативно-правових актів? ( т. 3 ар.с. 251).

Проведення експертизи було доручено спеціалістам Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. заслуженого професора Бокаріуса (40488, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 27). Оплату експертизи було покладено на відповідача.

В подальшому 17 жовтня 2018 року експертом було надано повідомлення про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи №1323 внаслідок, зокрема, несплати вартості експертизи, обов`язок чого був покладений на відповідача ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ємельянов В.Р. ( т. 4 ар.с.13-14).

Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_6 і по справі призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої було поставлене питання про технічну можливість поділу домоволодіння та варіанти такого поділу ( т. 4 ар.с.109-112,113-114, 193-194). Оскільки експертиза була призначена за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 , оплата експертизи була покладена на ОСОБА_2 .

Однак проведення експертних робіт не було оплачено ОСОБА_2 , у зв`язку з чим експерт повідомив про неможливість надання висновку ( т. 4 ар.с.210).

В подальшому 18 червня 2021 року представник ОСОБА_20 адвокат Ємельянов В.Р. знову звернувся до суду з клопотанням про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої просив поставити питання про ринкову вартість спірного домоволодіння, про можливість реального розподілу домоволодіння та про варіанти такого розподілу ( т. 5 ар.с.191-192, 204-207).

Ухвалою суду від 06 липня 2021 року задоволено клопотання представника ОСОБА_6 і по справі призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої було поставлене питання про ринкову вартість спірного домоволодіння, про технічну можливість реального розподілу домоволодіння та про варіанти такого розподілу. ( т. 5 ар. с. 230-231). Оскільки експертиза була призначена за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 , оплата експертизи була покладена на ОСОБА_2 .

Однак проведення експертних робіт в черговий раз не було оплачено ОСОБА_2 , у зв`язку з чим експерт повідомив про неможливість надання висновку( т.6 ар.с.2-3, 14-15).

Нормами статті 109 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, суд погоджується з висновком експертизи про неможливість поділу спірного домоволодіння, оскільки всупереч положенням ст. ст. 12,81 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження зворотного, хоча судом були задоволені неодноразові клопотання ОСОБА_2 про призначення додаткових судово-будівельних експертиз, проведення яких не було оплачено ОСОБА_2 .

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»( що був чинним на час виникнення правовідносин) виходячи з правил ст. 29 КпШС ( 2006-07 ), при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов`язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зважаючи на неможливість поділу домоволодіння в натурі, враховуючи відсутність згоди подружжя щодо способів поділу спільного майна, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, що проживає разом з позивачкою, а також враховуючи зміну громадянства відповідачем, який не проживає на території України і має інше житло ( т. 4 ар. с. 203-204, 205-207), суд вважає за можливе залишити домоволодіння у власності позивачки, компенсувавши відповідачу право на його частку в зазначеному майні за рахунок іншого спільного майна подружжя ОСОБА_8 .

Враховуючи наведене вище, та з урахуванням неможливості поділу майна в натурі як внаслідок неможливості поділу нерухомого майна, так і з огляду на відсутність частини нерухомого майна, а також з врахуванням рухомого майна, яке було отримано (вивезено, приховано) відповідачем та не повернуто позивачу, з урахуванням проведеної ринкової оцінки майна, компенсації відповідачем на користь позивача підлягає 607 533,50 грн.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується факт перешкоджання відповідачем користуванню позивачем та малолітньою дитиною рухомим майном, а саме автомобілем Lexus, який було вивезено відповідачем за межі території України та не було повернуто, не зважаючи на вимоги суду у даній справі та заборону вчинення будь-яких дій, накладеною ухвалою суду від 26 липня 2016 року ( т. 1 ар.с.30).

В свою чергу, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 послався на те, що 05.05.2003 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 50 000 ( п`ятдесят тисяч ) EUR для придбання незавершеного будівництвом будинку ОСОБА_5 . При цьому пунктом 1.2. договору позики визначено, що позика надається під умову цільового використання для придбання незавершеного будівництвом будинку ОСОБА_5 , розташованого у АДРЕСА_1 .Позичальник придбав та зобов`язувався відповідно до умов Договору позики повернути кошти у визначений договором строк, а саме не пізніше 31 травня 2015 року. Однак позичальником ( ОСОБА_2 ) зобов`язання за договором позики в строк та на умовах, передбачених ним, виконані не були. Пунктом 3.3 Договору позики встановлено, що у разі повного чи часткового невиконання позичальником своїх обов`язків щодо повернення позики позикодавець вправі вимагати дострокового повернення суми позики у повному обсязі чи передачі йому у власність нерухомості/будівельних матеріалів придбаних позичальником. Посилаючись на положення ст. ст. 15,16 1046, 1047, 525, 526, 611 ЦК України ОСОБА_3 просив постановити рішення, яким визнати на ним право власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження своєї позиції ОСОБА_3 була надана копія договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, договір позики не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_3 .

Відповідно до норм статті 374 Цивільного кодексу України, чинного станом на дату укладення договору позики, договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей або речей. Відповідачем, а також третьою особою з самостійними вимогами не було надано належних, допустимих та достовірних доказів передачі грошей за договором позики, в зв`язку з чим договір є таким, що не може вважатися укладеним та відповідно не може бути прийнятий судом до уваги.

На підтвердження факту передачі грошових коштів за клопотанням представника ОСОБА_6 судом було допитано свідка ОСОБА_5 , який підтвердив, що кошти за будинок йому, як продавцю, передав саме ОСОБА_2 , з яким його звів знайомий ОСОБА_13 . Гроші були передані йому ОСОБА_3 особисто за місцем його ( свідка) проживання, що було оформлено відповідним договором.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу було укладено ОСОБА_21 на підставі нотаріально посвідченої довіреності. При цьому у п. 2 договору зазначено, що продаж вчинено за суму двадцять п`ять тисяч гривень, які продавець в особі представника (тобто ОСОБА_21 , а не ОСОБА_5 ) отримав повністю до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором представник підтверджує факт повного розрахунку за проданий незавершений будівництвом жилий будинок та відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Крім того, пунктом 2.2. Договору позики від 05.05.2003 року, копія якого міститься в матеріалах справи, визначено, що підписанням договору сторони підтверджують факт передачі грошових коштів позикодавцем ОСОБА_3 на користь позичальника ОСОБА_2 . Зазначене в свою чергу також додатково спростовує показання свідка ОСОБА_5 та ставить під сумнів як факт передачі грошових коштів за договором позики взагалі, так і факт укладення такого договору в цілому.

При цьому свідок ОСОБА_13 пояснив, що інформацією щодо того, хто саме придбав спірне майно та за які саме грошові кошти, він не володіє.

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 , а також третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_3 не було надано об`єктивних доказів того, що саме ті грошові кошти, що є предметом договору позики, було використано ОСОБА_2 для придбання саме спірного домоволодіння, а не була витрачена на інші цілі або на придбання іншого рухомого або нерухомого майна.

Умовами договору позики не передбачено можливості переходу права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що є спільним сумісним майном подружжя, від відповідача до третьої особи. Нормами статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Законом не передбачено, що право власності на нерухоме майно, що є спільним сумісним майном подружжя, може виникати у третіх осіб на підставі договорів позики. Укладений договір позики датований датою, до укладення шлюбу між позивачем та відповідачем, відтак угода є такою, що не може створювати обов`язків для позивачки, вимоги якої випливають з положень законодавства, що регулюють питання поділу саме спільного майна подружжя.

В разі ж, якщо ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 порушив умови укладеного між ними договору позики, то він вправі вимагати не визнання права власності на спірний будинок, а звернутися до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, як і передбачено пунктом 3.3 Договору позики, яким встановлено, що у разі повного чи часткового невиконання Позичальником своїх обов`язків щодо повернення позики Позикодавець вправі вимагати дострокового повернення суми позики у повному обсязі.

Отже, суд вважає, що підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на спірний будинок, відсутні.

Крім того, відсутні і підстави вважати, що спірне майно було придбано лише за кошти позивачки, що підтвердила суду свідок ОСОБА_15 ( мати ОСОБА_1 ), яка пояснила суду, що у листопаді 2003 року позивачці ОСОБА_22 було подаровано родичами, що проживають на даний час за межами території України, грошові кошти, які батьками було передано позивачці ОСОБА_1 з метою подальшого придбання подружжям ОСОБА_8 спірного об`єкту нерухомості.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що спірне майно набувалось не за спільні кошти подружжя і, відтак, не є спільним сумісним майном подружжя. Отже, суд виходить з того, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу відповідно до положень гл. 8 Сімейного кодексу України, що регулює питання поділу майна, що є спільним сумісним майном подружжя.

Позивач в свою чергу не спростовує факту набуття права власності в шлюбі та вважає зазначене майно спільною власністю обох членів подружжя. При цьому жодна з сторін не довела факту витрачання особистих коштів, що належали б одному з подружжя на придбання майна, що є предметом спору.

Отже, жодною з сторін не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Таким чином, придбане подружжям за час шлюбу майно не може вважатися приватною власністю жодного з подружжя, та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, чуд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на земельні ділянки частково.

Висновком експертизи, Актом прив`язки до земельних ділянок будівель та споруд та матеріалами справи підтверджується, що спірне домоволодіння фактично розміщене на земельних ділянках площею 0,1111га кадастровий номер 050020127, а також 0,1455 га кадастровий номер 050020128. Зокрема, одна з господарських будівель частково розташована на земельній ділянці 050020128, що підтверджується планом меж земельної ділянки ( т. 3 ар. с. 142).

Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 050020128 була набута ОСОБА_2 в порядку приватизації, то вона не може бути об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Та обставина, що господарська споруда частково розташована на земельній ділянці, яка не є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_8 , не створює для ОСОБА_1 , як учасника спільної сумісної власності подружжя, права власності на цю земельну ділянку, а тому в цій частині вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Отже, поділу підлягає спільне сумісне майно подружжя, до складу якого входить зазначене в позові майно, за виключенням земельної ділянки з кадастровим номером 050020128, яка перебуває у власності ОСОБА_2 .

При вирішенні спору суд враховує положення ч. 2 статті 70 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Суд вважає встановленим, що відповідач приховав, знищив чи пошкодив спільне майно подружжя, що підтверджується наведеними вище доказами, тому в даному випадку слід застосувати положення ч. 2 ст. 70 СК України, відступивши від засади рівності часток подружжя.

За висновком проведеної 24 липня 2017 року судово-будівельної експертизи, частина спричинених ОСОБА_2 погіршень (руйнувань) склала 18,86%. Вартість домоволодіння, що є предметом спору, склала 2 913 000грн. При цьому за висновком експерта № 43 від 22.01.2018 року, ринкова вартість частки погіршень (руйнувань), проведених у домоволодінні складає 1 431 474грн.( т. 3 ар.с. 122-132).

За висновком судової автотоварознавчої експертизи № 002/021/2017 від 31 липня 2017 року, ринкова вартість автомобіля Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 на час розгляду справи судом складає 362 568,00грн., ринкова вартість автомобіля Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_3 ), державний номер НОМЕР_4 на час розгляду справи судом складає 317 461,00грн. (арк. справи 119- 160 т. 2).

При цьому вартість рухомого майна, що є предметом розгляду у справі на час розгляду справи складає 250 929,00грн. (висновок товарознавчої експертизи № 19/119/9-3/10е від 15.02.2018, т. 3 ар.с.84-102).

Таким чином, зважаючи на спричинені відповідачем погіршення нерухомого майна, що склали 18,86% (відсоток на який підлягає зменшенню частка відповідача у спільному майні подружжя), враховуючи неможливість поділу всього майна в натурі, беручи до уваги оцінку майна, проведену експертами та врахувавши вартість рухомого майна, компенсації з боку відповідача підлягає вартість вивезеного останнім рухомого майна в сумі 440 453,00грн., розрахована наступним чином:

Домоволодіння 80,28% готовності - 2 913 000грн. (81/100).

Спричинені погіршення 18,86% (вартість вже вивезеного ОСОБА_2 майна згідно висновку експерта) - 1 431 474грн.

Вартість автомобіля автомобіля Lexus ES 350 - 350 362 568,00грн.

Вартість автомобіля Ford C-Max 317 461,00грн.

Вартість рухомого майна 250 929,00грн.

Сукупна вартість всього майна подружжя, що належить до поділу складає:

2 913 000грн. (домоволодіння) + 362 568,00 (автомобіль Lexus ES 350) + 317 461,00 (автомобіль Ford C-Max) + 250 929,00 (рухоме майно, що знаходилось у будинку) = 3 843 958,00грн.

Таким чином, частка кожного з подружжя у спільному сумісному майні складає 1 921 979, 00 грн, що становить 50 відсотків від загальної вартості всього майна.

Враховуючи вартість вивезеного ОСОБА_2 з будинку (у тому числі за межі території України, т. 3 ар.с.237-239) усього спільно набутого рухомого майна, компенсації на користь ОСОБА_1 підлягає вартість в тому числі 50% усього вивезеного та відсутнього майна.

Вартість вивезеного ОСОБА_2 майна з урахуванням спричинених погіршень (фактичного знищення частково) нерухомого майна, складає:

1 431 474 (визначена експертом вартість спричинених погіршень домоволодіння внаслідок вивезення частин будинку) + 362 568,00 (автомобіль Lexus ES 350) + 317 461,00 (автомобіль Ford C-Max) + 250 929,00 (рухоме майно, що знаходилось у будинку) = 2 362 432,00грн.

Враховуючи наведене вище, вартість вивезеного та знищеного ОСОБА_2 майна перевищує вартість його частки у спільному майні. В зв`язку з чим, підлягає відшкодуванню останнім на користь ОСОБА_1 (2 362 432,00 - 1 921 979,00) = 440 453,00грн. Таким чином, ОСОБА_2 на праві власності необхідно виділити автомобіль Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_3 ), державний номер НОМЕР_4 ; автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ; набір меблів для кухні «Лариса-Т», витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийну машину RSV55T03EV, ізмельчитель M75, мийку Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col, комплект спальня «Мартіна», два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва ІНФОРМАЦІЯ_1 (Italy), журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy), чайний столик на ножці Elba art. 196/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_1 (Italy), італійську банкетку Panca Anna виробництва Morello Gianpaolo (Italy).

ОСОБА_1 на праві власності необхідно виділити незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,1111га кадастровий номер :05:002:0127, розташовані в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1111га кадастровий номер :05:002:0127, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути компенсацію частки у спільному майні в сумі 607 533,50грн. (Шістьсот сім тисяч п`ятсот тридцять три грн. 50коп.), 2 000,00грн. витрат на проведення технічної інвентаризації, 11 764,40 грн витрат на проведення судових експертиз.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами у відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 68- 72 СК України, ст.ст.15, 355, 368, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 12, 13, 77-80, 109, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Виділити у особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серія НОМЕР_8 , виданий Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області 02.04.1996 року, ідентифікаційний код НОМЕР_9 автомобіль Ford C-Max 2011 року випуску (номер кузову НОМЕР_3 ), державний номер НОМЕР_4 .

Виділити у особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серія НОМЕР_8 , виданий Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області 02.04.1996 року, ідентифікаційний код НОМЕР_9 , автомобіль Lexus ES 350 (номер кузову НОМЕР_1 ) 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Виділити у особисту приватну власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серія НОМЕР_8 , виданий Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області 02.04.1996 року, ідентифікаційний код НОМЕР_9 , набір меблів для кухні «Лариса-Т», витяжку SYNTHESIS A/90 BK, електричну духовку BOSCH HBN 880750, газову поверхню PGE 675K01, холодильник RS21KGRS, посудомийну машину RSV55T03EV, ізмельчитель M75, мийку Gampus D100cul, змішувач Aquaplus col, комплект спальня «Мартіна», два крісла Finlandia 280/K L.102 P.87 H.110 Hs.47 Ps.54 виробництва ІНФОРМАЦІЯ_1 (Italy), журнальний столик Tavolino Legno 280/K виробництва Morello Gianpaolo (Italy), чайний столик на ножці Elba art. 196/K виробництва ІНФОРМАЦІЯ_1 (Italy), італійську банкетку Panca Anna виробництва Morello Gianpaolo (Italy).

Виділити у особисту приватну власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_10 , виданий Зарічним ВМ СМВ УМВС України в Сумській області 25.05.2006 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_11 , незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,1111га кадастровий номер :05:002:0127 розташовані в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_10 , виданий Зарічним ВМ СМВ УМВС України в Сумській області 25.05.2006 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_11 , право власності на незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 80% з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_10 , виданий Зарічним ВМ СМВ УМВС України в Сумській області 25.05.2006 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_11 , право власності на земельну ділянку, площею 0,1111га кадастровий номер :05:002:0127, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу земельної ділянки площею 0,1455 га, кадастровий номер :05:002:0128, розташованої в АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серія НОМЕР_8 , виданий Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області 02.04.1996 року, ідентифікаційний код НОМЕР_9 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_10 , виданий Зарічним ВМ СМВ УМВС України в Сумській області 25.05.2006 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_11 компенсацію частки у спільному майні в сумі 607 533,50грн. (Шістьсот сім тисяч п`ятсот тридцять три грн., 50коп.), 2 000,00грн. витрат на проведення технічної інвентаризації, 11 764,40 грн витрат на проведення судових експертиз.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серія НОМЕР_8 , виданий Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області 02.04.1996 року, ідентифікаційний код НОМЕР_9 5 890 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Росії, паспорт НОМЕР_12 , 8 000 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко