Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 757/55435/18-ц

провадження № 61-4050св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Верланова С. М., касаційні скарги ОСОБА_1 , Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом доНаціонального медичного університету імені О. О. Богомольця (далі - НМУ імені О. О. Богомольця), Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України), ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про призначення, визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42-о «Про покладення обов`язків» виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця покладено на ОСОБА_3 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/14303/18 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до МОЗ України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: НМУ імені О. О. Богомольця, ОСОБА_3 , про визнання протиправними дій щодо винесення наказу МОЗ України від 14 серпня 2018 року №42-о «Про покладення обов`язків», визнання його протиправним та скасування, зупинено дію цього наказу та заборонено МОЗ України призначати виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця та вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов`язків ректораНМУ імені О. О. Богомольця на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту».

Наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з на проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти ОСОБА_2 з 06 вересня 2018 року покладено виконання обов`язків ректора.

Наказом МОЗ України від 07 вересня 2018 року № 1639 визнано виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 , відповідно до наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця».

Наказом виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 від 25 вересня 2018 року № 13/1-з ОСОБА_1 звільнено з роботи з 25 вересня 2018 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до наказу виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 від 02 жовтня 2018 року № 25?з ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця.

Позивач зазначає, що, на його думку, починаючи з 05 вересня 2018 року ОСОБА_3 не мав права виконувати будь-які обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця, у тому числі і видавати наказ від 05 вересня 2018 року № 3-з, яким було покладено виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця на ОСОБА_2 .

Трудову дисципліну позивач не порушував і прогулу не вчиняв.

Позивач вказував, що у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 повноважень звільняти працівників НМУ імені О. О. Богомольця, враховуючи відсутність факту прогулу без поважних причин та позбавлення позивача можливості надати письмові пояснення до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, він підлягає поновленню на роботі на відповідній посаді у НМУ імені О. О. Богомольця.

Крім того, позивач вказував, що його звільнення також відбулося із порушенням статті 47 КЗпП України, а саме, в день звільнення підприємство не видало належним чином оформлену трудову книжку.

Оскільки звільнення позивача відбулося без законної підстави, тому підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України.

Також позивач зазначав, що внаслідок спільних протиправних дій відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на підставі статті 237-1 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним та скасувати наказ НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця»;

визнати незаконним і скасувати наказ НМУ імені О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» в частині звільнення його з роботи;

поновити його на роботі на посаді начальника юридичного відділу НМУ імені О. О. Богомольця;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року до дня ухвалення судового рішення;

стягнути солідарно з НМУ імені О. О. Богомольця, МОЗ України та ОСОБА_2 на його користь 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Печерський районний суд міста Києва своїм рішенням від 15 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав незаконним та скасував наказ НМУ імені О.О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 .

Поновив ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 25 вересня 2018 року.

Стягнув з НМУ імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 225 797,88 грн.

Стягнув з НМУ імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Допустив негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати у межах одного місяця у розмірі 8 064,21 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, оскільки роботодавець не довів на підставі належних та допустимих доказів порушення позивачем трудової дисципліни, зокрема вчинення прогулу без поважних причин.

Оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, тому на його користь підлягає стягненню з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року до дня ухвалення судового рішення, розмір якого підлягає обчисленню на підставі довідки про доходи позивача, виданої роботодавцем.

Позивачеві також підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі, який є співмірним з обставинами справи, характером та глибиною душевних страждань, втратою нормальних життєвих зв`язків, виходячи з принципу розумності та справедливості.

Водночас, вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця» є безпідставними, оскільки позивачем не доведено порушення його прав оскаржуваним наказом.

Київський апеляційний суд своєю ухвалою від 09 лютого 2022 року зупинив провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом цивільних справ № 757/55437/18-ц та/або № 757/55436/18?ц.

Апеляційний суд виходив з того, що у справах № 757/55437/18-ц, № 757/55436/18-ц та у справі, яка переглядається, існують подібні правовідносини, які виникли між роботодавцем і працівником, з тотожними предметом і підставами позовів, судові рішення у яких переглядаються у касаційному порядку Верховним Судом, що є підставою для зупинення провадження у справі.

Київський апеляційний суд своєю ухвалою від 29 червня 2022 року апеляційне провадження у цій справі відновив за своєю ініціативою у зв`язку із встановленням відсутності обставин, які викликали зупинення апеляційного провадження.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 27 жовтня 2022 року апеляційні скарги НМУ імені О. О. Богомольця та ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, встановивши обставини справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зробив правильний висновок про часткове задоволення позову.

Водночас апеляційний суд зазначив, що університет не довів, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що оскільки позивач звільнений з роботи без законної підстави, тому на роботодавця покладається обов`язок виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого обчислений на підставі наданої відповідачем довідки про розмір заробітної плати позивача.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставності визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі довідки роботодавця про розмір заробітної плати апеляційний суд відхилив, з огляду на те, що надані позивачем довідка Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) та банківська виписка, згідно з якими розмір виплачених позивачеві сум, є більшим, містять суми премій, які носили разовий характер та не входять до обчислення середньої заробітної плати, отже суд першої інстанції правильно не врахував їх при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, апеляційний суд наголосив, що трудовий договір, укладений між позивачем та роботодавцем, має ознаки цивільно-правової угоди, тому кошти, отримані позивачем за таким договором не є складовою заробітної плати та не можуть враховуватися при розрахунку середньої заробітної плати.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, відшкодування якої передбачено статтею 237-1 КЗпП України, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який врахував обставини цієї справи, характер та глибину душевних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, вимоги розумності і справедливості.

Також апеляційний суд не прийняв надані НМУ імені О. О. Богомольця до апеляційного суду нові докази, а саме: оригінал довідки про доходи від 03 червня 2021 року № 120/16-175 та розшифровку до неї; копію трудової угоди від 02 січня 2018 року; копію акта приймання-передачі виконання обов`язків від 31 липня 2018 року; копію акта приймання-передачі виконання обов`язків від 31 серпня 2018 року; копію наказу від 27 липня 2018 року № 1499-л «Про преміювання співробітників НМУ імені О. О. Богомольця»; копію наказу від 14 серпня 2018 року № 1567л «Про преміювання співробітників НМУ імені О. О. Богомольця»; копію наказу від 14 серпня 2018 року № 629-в «Про відпустку», копію наказу від 21 серпня 2018 року № 8?л «Про преміювання членів приймальної комісії та співробітників НМУ імені О. О. Богомольця», оскільки заявник такі докази не подавав до суду першої інстанції та не довів наявності обставин, передбачених статтею 367 ЦПК України, для прийняття їх апеляційним судом.

Крім того, відповідні обставини, які також стосуються цієї справи, зокрема щодо підстав наявності спору між НМУ імені О. О. Богомольця та його працівниками з приводу їх звільнення, вже було встановлено, в тому числі і рішенням суду у справі № 757/55436/18-ц. Зазначені обставини мають преюдиціальне значення і доказуванню у цій справі не підлягають.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця», а НМУ імені О. О. Богомольця оскаржує рішення суду першої інстанції повністю, при цьому не зазначає доводів щодо незаконності судового рішення у цій частині, тому апеляційний суд в цій частині фактично не переглядав оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

1) У травні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга НМУ імені О. О. Богомольця, в якій заявник просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зупинив апеляційне провадження у справі з власної ініціативи, хоча в судовому засіданні ні позивач, ні НМУ імені О. О. Богомольця не просили зупиняти апеляційне провадження.

Висновок апеляційного суду, що справа, яка переглядається, та справи № 757/55437/18-ц, № 757/55436/18-ц є подібними, оскільки предметом позовів у цих справах є поновлення працівників на роботі у зв`язку з їх незаконним звільненням за прогул, є необґрунтованим, адже у зазначених справах інші посади працівників, їхні посадові обов`язки та матеріали справи, у порівнянні з цією справою.

Виходячи з висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 308/5006/16-ц (провадження № 61-35967св18), апеляційний суд повинен був проаналізувати предмети спорів у справах і вказати обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про звільнення зовсім іншого працівника, виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді справи наявність/відсутність обставин, яким позивач обґрунтовував свої вимоги.

Крім того, тлумачення пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України свідчить про те, що суд може зупинити провадження у справі лише у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку: а) палатою; б) об`єднаною палатою; в) Великою Палатою Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 607/18957/18 (провадження № 61-9295св20), від 21 липня 2021 року у справі № 265/2189/20 (провадження № 61-14007св20) зазначено, що підстава для зупинення провадження у справі, передбачена пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, в якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата.

Апеляційний суд зупинив апеляційне провадження у справі до закінчення розгляду в касаційному порядку справ, які перебувають на розгляді Верховного Суду, а не палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду.

2) У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга НМУ імені О. О. Богомольця, в якій заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 та у постановах Верховного Суду від: 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15-ц (провадження № 61?21577св18), 26 вересня 2018 року у справі № 346/2946/16-ц (провадження № 61-4743св18), 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18 (провадження № 61?19574св19), 24 березня 2021 року у справі № 554/10804/19 (провадження № 61-14555св20), 11 травня 2022 року у справі № 619/282/18 (провадження № 61-4561св21).

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про законність (незаконність) звільнення працівника з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) слід встановлювати поважність причин відсутності його на роботі.

Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що виконання частини обов`язків мало відбутись поза межами установи, за іншою адресою.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

НМУ імені О. О. Богомольця надав суду достатньо доказів, які підтверджують порушення позивачем трудової дисципліни, тому відсутність витребування пояснень у позивача є формальним посиланням судів як на підставу для задоволення позову.

Суди, на думку заявника, неправомірно взяли до уваги як належний доказ наказ НМУ імені О. О. Богомольця від 14 вересня 2018 року № 488 «Про виконання рішення ректорату щодо розміщення структурних підрозділів», оскільки зазначений наказ виданий особою, яка не мала повноважень його підписувати ( ОСОБА_4 ). Також зазначений наказ, у порушення норм процесуального права, був наданий позивачем до суду не разом із позовною заявою, а пізніше та без обґрунтування поважності причин неподання такого доказу в процесуальний строк.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги пояснення позивача, в яких він погодився з тим, що його робоче місце розташоване на АДРЕСА_1 .

3) У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій в судових рішеннях в оскаржуваній частині застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 3 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), постановах Верховного Суду: від 21 лютого 2018 року у справі № 331/2062/16-ц (провадження № 61-5095св18), від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61?3123зпв18), від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18), від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19), від 20 січня 2021 року у справі № 182/5140/15-ц (провадження № 61-13032св19), від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19 (провадження № 61-7911св20), від 09 червня 2021 року у справі № 420/2174/19 (провадження № К/9901/34321/19), від 20 липня 2022 року у справі № 758/7485/19 (провадження № 61-6888св21), від 26 жовтня 2022 року у справі № 639/4085/20 (провадження № 61-10672св21).

Також заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Суди не звернули увагу, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі виплати, на отримання яких працівник мав право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, в тому числі премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Заявник у касаційній скарзі вказує на те, що у оскаржуваному судовому рішенні взагалі відсутній розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, а зазначення судом суми - 225 797,88 грн без відповідного розрахунку свідчить про необґрунтованість цього рішення суду.

Суди також не врахували, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Апеляційний суд зробив неправильний висновок, що трудовий договір, укладений між позивачем та університетом, є цивільно-правовою угодою, тому кошти, отримані за цією угодою, не входять до структури заробітної плати і не можуть враховуватися при розрахунку середньої заробітної плати, оскільки виплата коштів здійснювалася позивачеві за роботу, яка входила до його посадових обов`язків, та мала системний характер.

Апеляційний суд необґрунтовано послався на постанову Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 757/55436/18 (провадження № 61-19120св21), оскільки в ній відсутній висновок щодо врахування розрахунків, наданих університетом.

Крім того, апеляційний суд надав оцінку доказам, які університет додав до відзиву на апеляційну скаргу позивача, разом з тим такі докази є недопустимими, а також заявник не навів поважні причини, що не залежали від нього, неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції.

Доводи інших учасників справи

НМУ імені О. О. Богомольця подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року та зазначив, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими, прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права та з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили із розміру заробітної плати, яку вказав університет у довідці про доходи, обґрунтовано не взявши до уваги довідку про індивідуальні відомості про застраховану особу, сформовану ПФУ та виписку банку про фактично отримані позивачем кошти.

Посилання заявника ОСОБА_1 на те, що суди не дослідили та не взяли до уваги доводи про необхідність застосування при обчисленні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу коефіцієнту підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів за період його вимушеного прогулу з 2018 року до 2020 року, є безпідставними, оскільки у суді першої інстанції позивач не надавав докази та розрахунки коефіцієнту підвищення посадових окладів та не подавав заяву про збільшення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційні скарги, заперечень щодо їх вимог і змісту до суду не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд своєю ухвалою від 12 травня 2022 року поновив НМУ імені О. О. Богомольця строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи з Печерського районного суду міста Києва.

12 грудня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд своєю ухвалою від 21 грудня 2022 року поновивНМУ імені О. О. Богомольця строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, відкрив касаційне провадження у справі.

Верховний Суд своєю ухвалою від 15 лютого 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 нарішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року.

Верховний Суд своєю ухвалою від 12 червня 2023 року справу призначив до судового розгляду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 27 березня 2017 року № 469-тр ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта Стоматологічного медичного центру НМУ імені О. О. Богомольця, переведено на посаду начальника юридичного відділу з 28 березня 2017 року (т. 1, а. с. 221).

Наказом МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42-о з 15 серпня 2018 року виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця покладено на директора інституту післядипломної освіти НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 62).

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю ухвалою від 05 вересня 2018 року у справі № 826/14303/18 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до МОЗ України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: НМУ імені О. О. Богомольця, ОСОБА_3 , про визнання протиправними дій щодо винесення наказу МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42-о «Про покладення обов`язків», визнання його протиправним та скасування, зупинив дію цього наказу та заборонив МОЗ України призначати виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця та вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця на будь-яку особу, крім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту»(т. 1, а. с. 65 - 68).

Наказом НМУ імені О. О. Богомольця (за підписом виконуючого обов`язки ректора ОСОБА_3 ) від 05 вересня 2018 року № 3-з у зв`язку з необхідністю виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року № 826/14303/18 на проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти ОСОБА_2 з 06 вересня 2018 року покладено виконання обов`язків ректора (т. 1, а. с. 170).

Наказом МОЗ України від 07 вересня 2018 року № 1639 визнано виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 , відповідно до наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця» (т. 1, а. с. 63).

Наказом виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 від 25 вересня 2018 року № 13/1-з звільнено з 25 вересня 2018 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 . Підстава: акти про відсутність на робочому місці від: 17 вересня 2018 року, 18 вересня 2018 року, 19 вересня 2018 року, 20 вересня 2018 року, 21 вересня 2018 року, 24 вересня 2018 року, 25 вересня 2018 року (т. 1, а. с. 73, 223).

Відповідно до наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 02 жовтня 2018 року № 25-з ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця (т. 1, а. с. 64).

Згідно з актами про відсутність на роботі, складеними 17 вересня 2018 року, 18 вересня 2018 року, 19 вересня 2018 року, 20 вересня 2018 року, 21 вересня 2018 року, 24 вересня 2018 року, 25 вересня 2018 року, комісією в складі: виконуючого обов`язки першого проректора Канюри О. А. , помічника виконуючого обов`язки ректора на громадських засадах Поливача В. М. , помічника виконуючого обов`язки ректора на громадських засадах Бородулі О. О. , інспектора відділу лікувально-консультативної роботи Угарової О. С., ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 09.00 год. до 18.00 год. В актах про відсутність на роботі за адресою адміністративної будівлі НМУ імені О. О. Богомольця (бульвар Тараса Шевченка, 13, місто Київ) не зазначено поверх та/або кабінет (т. 1, а. с. 225 - 231).

Наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 14 вересня 2018 року № 488 розміщено з 14 вересня 2018 року на площах корпусів НМУ імені О. О. Богомольця на проспекті Перемоги, 34 у місті Києві та на вулиці Зоологічній, 1 у місті Києві, адміністративні структурні підрозділи університету, які знаходились у приміщеннях, розташованих на АДРЕСА_1 , зокрема місце розташування позивача визначено у морфологічному корпусі НМУ імені О. О. Богомольця на АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 106 - 108).

Згідно з довідкою про доходи, виданою НМУ імені О. О. Богомольця відповідно до Постанови № 100, ОСОБА_1 нараховано заробітну плату: за липень 2018 року у розмірі 9 337,50 грн, за серпень 2018 року у розмірі 6 790,92 грн. Фактична кількість відпрацьованих робочих днів у липні - 22 робочих дні, у серпні - 16 робочих днів (т. 2, а. с. 128, т. 3, а. с. 54).

Згідно з довідкою про індивідуальні відомості про застраховану особу, сформованою ПФУ, сума заробітку/доходу ОСОБА_1 за липень 2018 року склала 30 637,50 грн, за серпень - 45 664,10 грн (т. 2, а. с. 172).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга НМУ імені О. О. Богомольця на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року не відповідає, рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року відповідають не повністю.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не переглядав рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ ім. О. О. Богомольця», в цій частині судові рішення не оскаржуються сторонами, тому Верховний Суд не вдається до оцінки і аналізу його законності і обґрунтованості у неоскаржуваній частині.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги НМУ імені О. О. Богомольця на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року

Зупиняючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки суд касаційної інстанції відкрив касаційне провадження у справах № 757/55437/18-ц та № 757/55436/18-ц у подібних правовідносинах, враховуючи вимоги пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України та пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України, є необхідність зупинити апеляційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку зазначених справ.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись із урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (рішення ЄСПЛ від 20 червня 2000 року у справі «Фрайдлендер проти Франції», заява № 30979/96).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 251 ЦПК України передбачений вичерпний перелік підстав для виникнення обов`язку суду зупинити провадження у справі.

Разом із тим, у частині першій статті 252 ЦПК України зазначені випадки, коли суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Так, пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження в справі у випадку, зокрема, перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

У постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України).

Відповідні правові висновки щодо застосування норм процесуального права викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 607/18957/18 (провадження № 61-17486св19), від 21 липня 2021 року в справі № 265/2189/20 (провадження № 61-14007св20), від 18 травня 2022 року у справі № 296/685/20 (провадження № 61-11691св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зупиняючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд не врахував, що справи № 757/55437/18-ц та № 757/55436/18-ц, до закінчення розгляду яких у касаційному порядку було зупинено провадження у цій справі, на час постановлення оскаржуваної ухвали перебували на розгляді Верховного Суду у складі колегій суддів Першої та Другої судових палат Касаційного цивільного суду, а не палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин підстави, передбачені пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, для зупинення провадження у цій справі до закінчення розгляду у касаційному порядку цивільних справ № 757/55437/18-ц, № 757/55436/18-ц були відсутні.

У зв`язку з викладеним доводи касаційної скарги НМУ імені О. О. Богомольця щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про зупинення апеляційного провадження у цій справі є обґрунтованими.

Водночас, відповідно до частин третьої, четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Результат аналізу зазначених норм процесуального права дає можливість зробити висновок, що метою скасування ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, є відновлення права заявника на доступ до правосуддя на певній стадії судового процесу, зокрема у цій справі на апеляційне оскарження судового рішення.

Враховуючи викладене, касаційну скаргу НМУ імені О. О. Богомольця на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року слід задовольнити, а ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року скасувати.

Зважаючи на те, що після зупинення апеляційного провадження Київський апеляційний суд своєю ухвалою від 29 червня 2022 року за власною ініціативою поновив апеляційне провадження у зв`язку з встановленням відсутності обставин, які викликали зупинення апеляційного провадження, тобто відновив право заявника на апеляційне оскарження та прийняв постанову по суті позовних вимог, тому немає підстав для направлення справи до апеляційного суду для продовження її розгляду.

Щодо касаційної скарги НМУ імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з частиною першою статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

У частині першій статті 148 КЗпП України зазначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом із тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Така процедура є однією з гарантій від безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (схожі висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що НМУ імені О. О. Богомольця має декілька адміністративних будівель, у яких розміщені структурні підрозділи та посадові особи, жодними документами не передбачено місце роботи позивача за іншою адресою, ніж на АДРЕСА_2 .

Акти, які стали підставою для звільнення позивача, не містять адреси та конкретного місця їх складання, тому зазначені акти не підтверджують порушення позивачем трудової дисципліни та вчинення прогулу.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок, що НМУ імені О. О. Богомольця не надало належних та допустимих доказів факту вчинення позивачем прогулів, тому у роботодавця були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а наказ про звільнення останнього за прогул є незаконним.

Доводи НМУ імені О. О. Богомольця, викладені у касаційній скарзі про те, що позивач не заперечує своєї відсутності на роботі, є нічим непідтвердженими.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Встановивши, що ОСОБА_1 внаслідок його незаконного звільнення (порушення права на працю) завдано моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях через позбавлення його роботи і заробітної плати як джерела для існування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахувавши характер та обсяг завданих позивачеві моральних страждань, взявши до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, зробив правильний висновок, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 грн відповідатиме інтересам позивача.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи НМУ імені О. О. Богомольця про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 та у постановах Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15-ц (провадження № 61?21577св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 346/2946/16-ц (провадження № 61-4743св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18 (провадження № 61-19574св19), від 24 березня 2021 року у справі № 554/10804/19 (провадження № 61?14555св20), оскільки вважає, що ці справи є відмінними від справи, яка переглядається, за істотними правовими ознаками, отже, ці справи не є подібними.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Посилаючись на неврахування судами правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15?ц (провадження № 61-21577св18), заявник вказував на те, що у цій справі та у справі, яка переглядається, вбачається подібність правовідносин, зокрема, вказано, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин відсутності на роботі.

Відповідно до змісту цієї постанови, Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог, вказавши, що роботодавець безпідставно звільнив позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, адже факт порушення трудової дисципліни не підтвердився. У цій постанові судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач перебувала на робочому місці (автосалоні) за іншою адресою, ніж зазначена у актах про відсутність позивача на роботі. Суди зазначили, що самого факту порушення позивачем трудової дисципліни немає, оскільки не може бути поставлено в провину працівникові відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було доведено до її відома. Проте у справі, яка переглядається, судами встановлено, що університет має кілька будівель, і позивачеві було конкретно визначено робоче місце у корпусі на АДРЕСА_2 , де він і перебував на час складення актів про його відсутність, водночас таких актів про відсутність позивача на робочому місці за визначеною адресою роботодавцем не складалось, отже справа № 369/1923/15?ц (провадження № 61-21577св18) є частково подібною, проте відрізняється від справи, яка переглядається, за істотними правовими ознаками.

Постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15-ц (провадження № 61-21577св18), на яку НМУ імені О. О. Богомольця посилається у касаційній скарзі на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийнята у справі, де предметом позову було усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу бетонного паркану.

Предметом позову у справі № 346/2946/16-ц (провадження № 61-4743св18), за результатом розгляду якої Верховний Суд прийняв постанову від 26 вересня 2018 року, є визнання права власності на нерухоме майно та звільнення майна з-під арешту.

Проте у справі, яка переглядається, предметом позову є визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі.

Отже, предмет позовних вимог та правове регулювання у справах № 369/1923/15-ц, № 346/2946/16-ц і у справі, яка переглядається, відрізняються.

У постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 Верховний Суд України не знайшов підстав для скасування постановлених у справі судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій, якими відмовлено позивачеві у задоволенні позову про поновлення на роботі, оскільки звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося згідно з чинним законодавством. Водночас Верховний Суд України зазначив, що суди на підставі належних та допустимих доказів правильно встановили відсутність позивача на роботі без поважних причин (вчинення прогулу без поважних причин). При доведеності порушення працівником трудової дисципліни, не відібрання у нього письмових пояснень з приводу своєї відсутності на роботі, не може бути підставою для визнання звільнення позивача незаконним.

У постанові від 24 березня 2021 року у справі № 554/10804/19 (провадження № 61-14555св20) Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову позивачеві у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що таке звільнення позивача відбулось з дотриманням встановленого законом порядку. Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли таких висновків, встановивши відсутність належних, допустимих і достатніх доказів поважності причин відсутності позивача на робочому місці.

Проте у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій установили на підставі належних та допустимих доказів, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства України та його трудових прав, зокрема, порушення позивачем трудової дисципліни відповідачем не доведено.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, встановлені різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги НМУ імені О. О. Богомольця про те, що наказ НМУ імені О. О. Богомольця від 14 вересня № 488 «Про виконання рішення ректорату щодо розміщення структурних підрозділів», який покладений в основу оскаржуваних судових рішень, поданий позивачем на підтвердження своїх вимог не разом з позовною заявою, а з порушенням процесуального строку, тому посилання судів першої та апеляційної інстанцій на такий доказ є порушенням норм процесуального права, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки такі доводи зумовлені незгодою відповідача із доводами позивача про незаконність звільнення з роботи, з вказівкою на зазначені в наказі обставини, які існували на час виникнення спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги НМУ імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення прийняті без додержання норм процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином доводи касаційної скарги НМУ імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які враховуються і які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини при нарахуванні виплат за час вимушеного прогулу.

Зокрема згідно з пунктом 3 вказаного розділу Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

У пункті 4 цього розділу Порядку № 100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством).

Судами установлено, що останніми місяцями роботи ОСОБА_1 перед звільненням були липень та серпень 2018 року, тому саме заробітна плата за вказані місяці враховується при розрахунку середньомісячного заробітку.

Відповідно до довідки про доходи позивача від 03 червня 2021 року, складеної НМУ імені О. О. Богомольця, у липні 2018 року йому нарахована заробітна плата у сумі 9 337,50 грн, а у серпні 2018 року - 6 790,92 грн (т. 2, а. с. 128, т. 3, а. с. 54).

Згідно з довідкою про індивідуальні відомості про застраховану особу, сформованою ПФУ, сума заробітку/доходу ОСОБА_1 за липень 2018 року склала 30 637,50 грн, за серпень - 45 664,10 грн (т. 2, а. с. 172).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягав стягненню з університету на користь позивача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з довідки про доходи позивача, наданої роботодавцем. Вказана довідка була надана університетом до суду першої інстанції та якій була надана належна правова оцінка, з якою погодився суд апеляційної інстанції, та навівши мотивовані обґрунтування спростування доводів в цій частині.

Отже, суди дійшли правильного висновку про визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме на підставі довідки про доходи, наданої роботодавцем, а не довідки, сформованої ПФУ, та відповідної виписки банку.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що кошти, отримані працівником за цивільно-правовою угодою, а не трудовим договором, не входять до складу заробітної плати, і як наслідок не враховуються при розрахунку заробітної плати.

Позивач, в свою чергу, зазначаючи про неврахування судами під час розгляду справи всіх складових заробітної плати, яка береться до уваги при визначенні середньоденної заробітної плати, та як наслідок неправильного визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не вказав, які саме складові мають бути враховані, а також не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи роботодавця, з чого саме складався його дохід за липень-серпень 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи позивач з відповідним клопотанням про витребування таких доказів до суду першої інстанції не звертався, а надані ним довідка про індивідуальні відомості про застраховану особу, яка сформована ПФУ та банківська виписка, свідчать лише про фактично отримані ним кошти. Таким аргументам заявника судами було надано належну правову оцінку.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо надання апеляційним судом оцінки новим доказам, які університет додав до відзиву на апеляційну скаргу позивача, що є порушенням статті 367 ЦПК України, оскільки апеляційний суд такі докази не приймав і не враховував при вирішенні справи з огляду на те, що вони не були подані до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги, що при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди першої та апеляційної інстанцій не скоригували заробітну плату позивача на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України та пункту 10 Порядку № 100 виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

При цьому таке коригування заробітної плати здійснюється у випадках, коли за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і окладів (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15?ц (провадження № 61-3123зпв18), на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі).

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували здійснення університетом підвищення розміру тарифних ставок і окладів у період з 25 вересня 2018 року (день звільнення позивача) до 15 березня 2021 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції), зазначені обставини не були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, їм не надавалась оцінка, тому такі доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Крім того, слід зауважити, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), постановах Верховного Суду: від 21 лютого 2018 року у справі № 331/2062/16-ц (провадження № 61-5095св18), від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61-3123зпв18), від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18), від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19), від 20 січня 2021 року у справі № 182/5140/15-ц (провадження № 61-13032св19), від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19 (провадження № 61-7911св20), від 09 червня 2021 року у справі № 420/2174/19 (провадження № К/9901/34321/19), від 20 липня 2022 року у справі № 758/7485/19 (провадження № 61-6888св21), від 26 жовтня 2022 року у справі № 639/4085/20 (провадження № 61-10672св21), на які заявник посилався в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги, що апеляційний суд необґрунтовано послався на постанову Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 757/55436/18 (провадження № 61-19120св21), оскільки зазначена постанова прийнята у подібних правовідносинах, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислювався на підставі довідки про доходи позивача, виданої роботодавцем.

Схожі висновки, викладені у постановах Верховного Суду від: 14 грудня 2022 року у справі № 757/55431/18-ц (провадження № 61-8747св22), 16 лютого 2023 року у справі № 757/55445/18-ц (провадження № 61?16858св21), 22 лютого 2023 року у справі № 757/55438/18-ц (провадження № 61-7545св22), 22 лютого 2023 року у справі № 757/54260/18?ц (провадження № 61-4712св22), 28 лютого 2023 року у справі № 757/55437/18-ц (провадження № 61-9314св22), у справах, які є подібними.

Разом з тим, є частково обґрунтованими доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного обчислення розміру середньоденного заробітку, який є основою для визначення загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійсненого судом першої інстанції, який підлягає стягненню з роботодавця.

Так, у матеріалах справи міститься довідка про доходи ОСОБА_1 , в якій зазначено, що у липні 2018 року йому нарахована заробітна плата у сумі 9 337,50 грн, у серпні 2018 року - 6 790,92 грн.

У липні 2018 року позивач фактично відпрацював 22 робочих дні, а у серпні 2018 року - 16 робочих днів. Тобто загальна кількість фактично відпрацьованих робочих днів становить 38 днів.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Тобто 9 337,50 грн (заробітна плата за липень 2018 року) + 6 790,92 грн (заробітна плата за серпень 2018 року)/ на 38 днів (фактично відпрацьовані робочі дні у липні та серпні 2018 року) = 424,43 грн (середньоденна заробітна плата).

Проте суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, здійснюючи обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходив з кількості робочих днів у місяці згідно з графіком роботи (44 дні), а отже помилково визначив середньоденну заробітну плату у розмірі 366,55 грн.

Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року (день звільнення) до 15 березня 2021 року (день ухвалення судового рішення) становить 616 робочих днів.

Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 261 448,88 грн, виходячи з розрахунку 616 (робочих днів) * 424,43 грн (середньоденна заробітна плата).

Ураховуючи викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають зміні в частині стягнення з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, шляхом збільшення суми стягнення з 225 797,88 грн до 261 448,88 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Статтею 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Встановивши порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо зупинення апеляційного провадження у справі до розгляду Верховним Судом аналогічних справ, суд касаційної інстанції доходить висновку, що касаційна скарга НМУ імені О. О. Богомольця на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року підлягає частковому задоволенню, а вказана ухвала апеляційного суду - скасуванню. Зважаючи на те, що після зупинення апеляційного провадження апеляційний суд за власною ініціативою таке провадження поновив, у зв`язку із встановленням відсутності обставин, які викликали зупинення апеляційного провадження, підстав для направлення справи до апеляційного суду для продовження її розгляду немає.

За таких обставин, суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині визнання звільнення позивача незаконним, скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу шляхом збільшення його розміру з 225 797,88 грн до 261 448,88 грн.

З огляду на те, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року в частині відмови у задоволення позову щодо скасування наказу НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3?з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця» суд апеляційної інстанції не переглядав, в цій частині судові рішення не оскаржуються сторонами, тому судові рішення у неоскарженій частині не є предметом касаційного перегляду.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року скасувати.

Касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, Міністерства охорони здоров`я України, ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Збільшити розмір стягненого з Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 225 797 (двісті двадцять п`ять тисяч сімсот дев`яносто сім) гривень 88 копійок до 261 448 (двісті шістдесят одна тисяча чотириста сорок вісім) гривень 88 копійок.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, Міністерства охорони здоров`я України, ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук