РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2023 року

м. Рівне

Справа № 559/2716/22

Провадження № 22-ц/4815/622/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач- відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто"

відповідач-позивач: ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто", ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 березня 2023 року, ухваленого в складі судді Панчука М.В., повний текст якого складено 22 березня 2023 року, у справі № 559/2716/22,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03.04.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 було укладено договір № 0-2, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 5 000 гривень строком на 30 днів шляхом переказу на її платіжну картку, емітовану АТ «КБ «Приватбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2% від суми кредиту за кожен день користування та 4% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким вона ознайомилась перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.

Кредитні кошти були відправлені відповідачу на платіжну картку, емітовану АТ «КБ «Приватбанк», що підтверджується чеком від 03.04.2021 року.

17.06.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «Ріальто» укладено Договір відступлення права вимоги № 17/06/21-Р/М-3, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №0-2 від 03.04.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто».

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає.

Станом на 17.10.2022 року заборгованість відповідача становить 19070 гривень, що складається з: - 5 000 гривень заборгованість за кредитом; - 3 300 гривень заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом за період з 03.04.2021 року по 03.05.2021 року (включно); 10 000 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 11.05.2021 року по 29.06.2021 року (включно).

Посилаючись на зазначені обставини, представник ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» просив суд стягнути заборгованість у розмірі 19070.00 грн та судові витрати.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" про визнання недійсним кредитного договору та договору відступлення права вимоги.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що із ТОВ «ФК «Фінансова Інновація» кредитного договору ОСОБА_1 не підписувала та відповідно кредиту в сумі 5000 грн не отримувала, тому договір не може вважатися укладеним.

Крім того, договір про відступлення права вимоги укладений за день до позбавлення НБУ ліцензії на право займатися відповідною діяльністю ТОВ «ФК «Фінанс Інновація». Також матеріали справи не містять підстав укладення даного правочину та повноважень сторін договору. Зважаючи на викладене, просить визнати недійсним договір №0-2 від 03.04.2021, укладений між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 , а також визнати недійним договір відступлення права вимоги №17/06/21-Р/М-3 від 17.06.2021 в частині що стосується ОСОБА_1 .

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 березня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" заборгованість за Договором № 0-2 від 03 квітня 2021 року в розмірі 13 300 (тринадцять тисяч триста) гривень, яка складається із: 5000 грн - заборгованість за кредитом; 3300 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 Договору; 5000 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Договору.

В іншій частині позову про стягнення 5000 грн, як заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Договору - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" судові витрати у виді судового збору у розмірі 1730,33 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн, а в загальному - 4730 (чотири тисячі сімсот тридцять) гривень 33 копійки.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" про визнання недійсним кредитного договору № 0-2 від 03.04.2021 та договору відступлення права вимоги № 17/06/21-Р/М-3 від 17.06.2021 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат Руденко К.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, просить рішення суду в частині відмовлених вимог скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги в оскаржуваній частині задовольнити в повному обсязі, а також стягнути судові витрати: судовий збір за подання позову у розмірі 2 481 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 9 000 грн. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 3 721,50 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що п. 3.3. кредитного договору встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2. ст. 625 Цивільного кодексу України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Позивачем у позовній заяві було зазначено про те, що заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 11.05.2021 року по 29.06.2021 року (включно) становить 10 000 грн. саме відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проте судом першої інстанції було це проігноровано. У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, проте відповідачем зобов`язання за Договором №0-2 від 03.04.2021 не виконано.

Також, представник ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» - адвокат Руденко К.В. зазначає в апеляційній скарзі, що судом було безпідставно зменшено понесені витрати на професійну правничу допомогу з 9 000 грн. до 3 000 грн. Так, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було долучено до позовної заяви: завірену копію договору № 02/06/2022 від 02.06.2022р. про надання юридичних послуг; завірену копію Свідоцтва № 2412 від 23.10.2018 року; завірену копію довіреності, виданої TOB «ФК «Ріальто» адвокату Руденку К.В.; завірену копію акту приймання-передачі наданих послуг № 2 від 30.07.2022 року; завірену копію платіжного доручення про сплату витрат на правову допомогу. Вважає суму витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 9 000 грн. співмірною із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та про задоволення зустрічного позову..

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд, не врахував, що позивач не надав суду жодного доказу направлення одноразового ідентифікатору та його використання. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення зазначених кредитних договорів та отримання нею грошових коштів. Крім того, покликається на те, що укладений договір відступлення прав вимоги є договором факторингу, який не відповідає формі, змісту договору цесії, вчинено особами без необхідного обсягу цивільної дієздатності та є удаваним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , позивач вказує, що рішення суду у задоволеній частині є законне та обґрунтоване. Просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 03.04.2021 між (торгова марка «Monetka») та ОСОБА_1 було укладено Договір №0-2, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5000 грн строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «КБ «Приватбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування та 4 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Зазначений договір укладений між сторонами у формі електронного документу з відповідним електронним підписом відповідача ОСОБА_1 (а.с.10-11).

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» виконало взяті на себе зобов`язання та перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 позику в розмірі 5000 гривень, що підтверджується чеком від 03.04.2021 (а.с. 12).

Згідно із витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua, встановлено, що анкета-заява на кредит №815488 від 03.04.2021 року ОСОБА_1 одобрена 03.04.2021 року, погоджені умови кредитування: кредит на суму 5 000,00 грн., на строк 30 днів, ставка процентів: 2.2 за кожен день користування, річна ставка 803%, платіжна картка позичальника, на яку має бути перерахована сума кредиту: НОМЕР_1, банк, що випустив картку: АТ «КБ «Приватбанк».

Відповідно до витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua, хронології дій щодо укладання кредитного договору №0-2 від 03.04.2021 року встановлено, що 03.04.2021 року сторони вчинили дії для укладення електронного кредитного договору, та 03.04.2021 року позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено Товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт) та кредитні кошти перераховано на картку позичальника.

З довідки ТОВ «Девелопмент Інновейшинс» від 16.09.2021 року встановлено, що смс-повідомлення від альфа-імені « MONETKA » з текстом «Для подтверждения согласия с условиями Договора введите 818185» було доставлено на номер НОМЕР_2 за допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 03.04.2021 року о 11:06:50 год..

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 та Витягу з Акту приймання-передачі прав № 1 від 17.06.2021 року до Договору відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 року встановлено, що право вимоги за договором № 0-2 від 03.04.2021 року, позичальник ОСОБА_1 , перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» до ТОВ «ФК «Ріальто» на загальну суму 11 670 грн.

Станом на 17.10.2022 заборгованість по кредитному договору №0-2 від 03.04.2021 становить 19 070 грн, що складається з наступного: 5000 грн - заборгованість за кредитом; 4070 грн - заборгованість за несплаченими відсотками; 10 000 грн - заборгованість на нарахованим відсотками відповідно до п. 3.3 Кредитного договору за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 11.05.2021 по 29.06.2021 включно.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікаторомце дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4ст. 263 ЦПК України, суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Положеннями ст. ст. 1077,1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, встановивши, що ТОВ «ФК «Ріальто» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за кредитним договором, а ОСОБА_1 прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровими підписами за допомогою одноразового ідентифікатора, однак остання в порушення умов вказаного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, є обґрунтованим. Проте з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, суд вважає, що встановлений у п. 3.3 Кредитного договору розмір процентів (1460%), та нарахований за частиною 2 статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому заборгованість за процентами підлягає зменшенню з 10 000,00 грн до розміру заборгованості за тілом кредиту 5000,00 грн .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства. Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині не заслуговують на увагу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вона не укладала договори, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний договір від 03.04.2021 підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Доказів того, що її персональні дані (реквізити паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону НОМЕР_2 ) були використані товариствами для укладення кредитного договору від її імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не звертався.

Таким чином, наявні усі підстави вважати, що при укладенні спірного договору з ОСОБА_1 первісний кредитодавець дотримався вимог ч. 2 ст. 11 Закону «Про споживче кредитування» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, на яких договори було укладено.

Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочинів, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 про те, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, виходячи із наступного.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, провадження № 12-1гс21).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки договір про відступлення прав вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 не є договором факторингу, а стороною цього договору могла виступати будь-яка особа.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що судом було безпідставно зменшено понесені витрати на професійну правничу допомогу з 9 000 грн. до 3 000 грн. не заслуговують на увагу з таких підстав.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції підставно вважав за доцільне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ТОВ «ФК «Ріальто» до 3000,00 грн., що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, та з урахуванням часткового задоволення позову.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку із відхиленням апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягає задоволенню заява представника ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» адвоката Руденко К.В. про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції згідно ст. 141 ЦПК України. Обсяг наданої правничої допомоги, а саме складання відзиву на апеляційну скаргу та розмір витрат підтверджується договором про надання юридичних послуг №02/06/2022 від 02 червня 2022 року, актом приймання-передачі наданих послуг № 109 до договору № 02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року, копією платіжної інструкції № 534 від 07.06.2023 року в розмірі 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто", ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 березня 2023 року залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (, бульвар Вацлава Гавела, 4, оф. 520, м. Київ) витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 06 липня 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.