Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/203/22
Провадження № 2/945/336/23
Рішення
Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю: секретаря судового засідання Карабут В.В.; позивача ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -
встановив:
15 лютого 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_3 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 липня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 21 листопада 2015 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі з чоловіком у них народився син ОСОБА_4 . Спільне життя з відповідачем не склалося та з початку липня 2021 року стосунки між сторонами фактично припинені, у зв`язку з чим, позивач, у тому числі, звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу. Дитина проживає разом із позивачем ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні, при цьому відповідач не надає позивачу матеріальну допомогу на утримання сина.
У зв`язку з викладеним вище, позивач ОСОБА_1 просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову, та до досягнення дитиною повноліття, а також у позовній заяві позивач просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їхього сина, за минулий час, за період з 01 липня 2021 року.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року, цивільна справа № 945/203/22 розподілена головуючому судді Шароновій Н.О.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 945/203/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів. Постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні.
04 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_3 подав на адресу суду відзив на позов, у якому позовні вимоги визнав частково, вказуючи на те, що з моменту припинення стосунків між сторонами він періодично забирав сина до себе; завжди купував дитині одяг, іграшки; відвідував із сином перукаря; разом із дитиною вони проводили дозвілля. З травня 2022 року позивач перешкоджає відповідачу у зустрічах та спілкуванні з сином. Також відповідач вказував на те, що розмір його доходів не виріс. Ним не придбано рухомого та нерухомога майна. Жодного джерела доходу, на сьогоднішній день, він не має.
Посилаючи на викладені вище обставини, відповідач просив стягувати з нього на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі однієї шостої його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову, та до досягнення дитиною повноліття.
Крім цього, відповідач просив притягнути позивача до відповідальності за зловживання процесуальними правами у справі, у виді розповсюдждення конфіденційної інформації (додання до позовної заяви копії паспорта відповідача) у виді штрафу у розмірі 3000 грн.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин.
ОСОБА_5 - представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання також не з`явилася. В матеріалах справи містяться два клопотання від представника відповідача про відкладення судових засідань.
Суд заслухав позивача, дослідив письмові докази, і дійшов такого:
21 листопада 2015 року сторони уклали шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі у подружжя народилася дитина син ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дитина проживає разом із позивачем ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.
Водночас, вказані обставини не спростовані відповідачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-XII (далі - Конвенція) та ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.
Згідно з положеннями ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України Про охорону дитинства).
Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з положеннями ч. ч. 1 - 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Обставини, які б унеможливлювали виконання обов`язку відповідачем по утриманню дитини за станом здоров`я або за іншими обставинами відповідачем суду не доведені.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не має жодного джерела доходу, у зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти у розмірі однієї шостої заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки вказана відповідачем обставина не підтверджена доказами; не може впливати на розмір аліментів, які позивач просить стягувати з відповідача на свою користь на утримання їхнього сина, а лише може бути стимулюючою обставиною для позивача вживати заходів щодо збільшення власних доходів.
Отже, відповідач як батько дитини, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання малолітнього сина.
Крім цього, розмір однієї чверті заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не перевищує допустиму норму, згідно з чинним законодавством.
Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Доказів на підтвердження того, що позивач з 01 липня 2021 року вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, у позовній заяві не зазначено і суду не представлено.
Отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_3 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 липня 2021 року, та до досягнення дитиною повноліття, підлягають частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання їхнього сина ОСОБА_4 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_3 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з 15 лютого 2022 року, від дня пред`явлення позивачем позову, до досягнення дітиною повноліття.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.
Крім цього, згідно з положеннями ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.
Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
У разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).
Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Якщо позов, апеляційна, касаційна скарга подані до суду в електронній формі, позивач, особа, яка подала скаргу, мають подавати до суду заяви по суті справи, клопотання та письмові докази виключно в електронній формі, крім випадків, коли судом буде надано дозвіл на їх подання в паперовій формі.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Згідно з положеннями ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
Згідно з положеннями ст. 144 ЦПК України Заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.
Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.
Правовий аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що застосування заходів процесуального примусу до учасника справи, є правом суду.
За висновками Верховного Суду відповідно до ухвали від 15 березня 2018 року по справі № 760/1354/17 чинним цивільним процесуальним законодавством не встановлено імперативного характеру застосування заходів процесуального примусу, в тому числі й штрафу, оскільки це є правом суду, а не його обов`язком.
Підставою застосування заходів примусу є відступлення від завдань цивільного процесу, недбале відношення до процесуальних обов`язків. Примус спрямований на подолання перешкод у розгляді цивільної справи і забезпечення можливості повного та всебічного розгляду цивільного спору по суті.
Посилання відповідача на зловживання позивачем процесуальними правами у справі не знайшло свого підвердження, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав застосування заходів процесуального примусу до позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 141,ст. ст. 258, 259, 264, 265, п. 1) ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, - задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Радсад (останнє відоме зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; паспорт серії НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки м. Миколаїв, Миколаївської області (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ; паспорт серії НОМЕР_6 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_3 , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 лютого 2022 року, до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Радсад (останнє відоме зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; паспорт серії НОМЕР_4 ) в дохід держави судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.
Суддя Н. О. Шаронова
Повне рішення складено 04 липня 2023 року