Постанова

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 758/12047/16-ц

провадження № 61-7619 ск 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідачі:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,
-орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, третя особа - орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконними дій та скасування державної реєстрації права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, ухвалене суддею Головчаком М. М., тапостанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року, прийняту колегією суддів у складі Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому, крім стягнення судових витрат, просив про наступне:

1.1. визнати протиправними дії та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д. М. (далі - приватний нотаріус Щелков Д. М.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») індексний номер 29769491 від 26 травня 2016 року;

1.2. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр) запис № 14677629 про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру в АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), що здійснений 23 травня 2016 року приватним нотаріусом Щелковим Д. М.;

1.3. внести у Державний реєстр та Реєстр прав власності на нерухоме майно (разом також далі - Державний реєстр) запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

2. Позов мотивований тим, що 27 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким позичальник отримав кредит у сумі 195 000,00 доларів США (далі - договір споживчого кредиту від 27 вересня 2007 року). Того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 65226, згідно з яким в іпотеку ОСОБА_1 була передана спірна квартира (далі - договір іпотеки від 27 вересня 2007 року).

3. Позивачу стало відомо, що 23 травня 2016 року приватним нотаріусом Щелковим Д. М. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого проведена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», якому було відступлене право вимоги за договорами про надання споживчого кредиту та договором іпотеки від 27 вересня 2007 року на підставі договору факторингу від 20 грудня 2011 року, укладеного цим товариством з ПАТ «УкрСиббанк» (далі - договір факторингу від 20 грудня 2011 року).

4. ТОВ «Кей-Колект» не погоджував ринкову ціну предмета застави - спірної квартири, не направляв позивачу повідомлення про перехід права власності на відповідну квартиру. Позивач не укладав окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя за вищевказаними договорами. Тому, на думку позивача, були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект».

5. Зазначена реєстрація права власності на спірну квартиру порушила вимоги Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про держреєстрацію майна). Також безпідставно були проігноровані приписи Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про мораторій).

6. Право користування спірною квартирою мали неповнолітні діти, а тому для прийняття рішення про зазначену державну реєстрацію прав та їх обтяжень необхідний був дозвіл органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Орган опіки та піклування), який відповідачі не отримали.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

7. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

8. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що відповідно до положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) та Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про іпотеку) ТОВ «Кей-Колект» законно на підставі дійсного та чинного договору факторингу отримало права за договорами споживчого кредиту та іпотеки від 27 вересня 2007 року.

9. Сторони договору іпотеки передбачили у ньому застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя.

10. Згідно із вимогами Закону про іпотеку ТОВ «Кей-Колект» належним чином повідомило позивача про реалізацію ним відповідного позасудового способу стягнення на предмета іпотеки.

11. Обмеження Закону про мораторій не підлягають застосуванню, оскільки вони встановлюються щодо заборони примусового стягнення предмета іпотеки. Позивач, підписавши договір іпотеки від 27 вересня 2007 року, надав свою згоду на його умови, однією з яких є позасудова передача у власність іпотекодержателя предмета іпотеки. Також позивач не довів, що в нього відсутнє інше нерухоме житлове майно і що він постійно проживає у спірній квартирі.

12 . Неповнолітні діти позивача зареєстровані у спірній квартирі після укладення договору іпотеки від 27 вересня 2007 року всупереч умовам цього договору, що виключає виникнення у неповнолітніх дітей прав, для захисту яких вимагається дозвіл Органу опіки та піклування щодо набуття права власності на предмет іпотеки ТОВ «Кей-Колект».

13. Приватний нотаріус Щелков Д. М. мав необхідний обсяг повноважень та діяв відповідно до умов Закону, зокрема Закону про держреєстрацію майна та Закону про іпотеку, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

14. Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру та внесення зазначеного запису в Державний реєстр не можуть бути адресовані приватному нотаріусу як співвідповідачу у цій справі з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/19.

15. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та додатково зазначив, що на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення Закон про мораторій не діяв, оскільки 13 квітня 2021 року набув чинності Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до якого Закон про мораторій, який втратив чинність 21 квітня 2021 року, поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності зазначеним Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

16. Також, аргументуючи свою позицію, апеляційний суд послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 200/18401/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18777/18.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

17. 27 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким позичальник отримав кредит у сумі 195 000,00 доларів США.

18. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором споживчого кредиту від 27 вересня 2007 рокуАКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали 27 вересня 2007 року договір іпотеки № 65226, згідно з яким в іпотеку було передано квартиру в АДРЕСА_1 .

19. З пункту 4.2 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року вбачається, що його сторони дійшли згоди щодо підстав звернення стягнення на предмет іпотеки, однією з яких сторони визначили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок застосування зазначеного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки регламентовано в розділі 5 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року.

20. Відповідно до пункту 2.4.6 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року іпотекодавець зобов'язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

21. 20 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору факторингу відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договорами споживчого кредиту та іпотеки від 27 вересня 2007 року.

22. ТОВ «Кей-Колект» своїм повідомленням від 01 квітня 2014 року проінформувало ОСОБА_1 про намір реалізувати звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 вересня 2007 року. Це повідомлення ОСОБА_1 отримав 28 квітня 2014 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи зворотним повідомленням.

23. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру 23 травня 2016 року приватним нотаріусом Щелковим Д. М. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого проведена державна реєстрація права власності на квартиру в АДРЕСА_1 .

24. Відповідно до довідки від 04 липня 2016 року за формою № 3, яка видана ОСОБА_1 , неповнолітні діти ОСОБА_2 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зареєстровані у спірній квартирі 21 жовтня 2008 року.

25. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою місцезнаходження спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26. У серпні 2022 року до Верховного Суду кур'єрською доставкою була передана касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у зазначеній справі. ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

27. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 25 жовтня 2022 рокупісля усунення недоліків касаційної скарги поновлено строк на касаційне оскарження та відкрите касаційне провадження у справі.

28. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2023 рокусправа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

29. 20 березня 2023 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В. (суддя-доповідач).

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

30. З урахуванням змісту касаційної скарги ОСОБА_1 оскаржує зазначені судові рішення на підставі пунктів 1 та 4 (пункт 4 частини третьої статті 411) частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (в редакції, чинній на момент вчинення відповідних процесуальних дій, далі - ЦПК України).

31. Позивач вважає, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Зокрема, суди взяли до уваги як доказ реєстраційну справу, проте не звернули увагу на те, що документи реєстраційної справи не містять окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, згоди позивача на відповідну реєстрацію права ТОВ «Кей-Колект» згідно з умовами Закону про мораторій, доказів направлення іпотекодержателем повідомлення-вимоги, погодження розміру заборгованості, оцінки нерухомого майна, згоди Органу опіки та піклування на відповідну реєстрацію права ТОВ «Кей-Колект».

32. Оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, відповідно до якого прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, не відповідає вимогам закону, якщо відсутній окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладення якого передбачене договором іпотеки.

33. Позивач вказує на те, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 200/1840/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/1809/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/1877/18, на які послався апеляційний суд у своїй оскаржуваній постанові, навпаки лише доводять застосування Закону про мораторій до цієї справи. Також судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки з цього питання, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

34. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, яким суди попередніх інстанцій надали належну оцінку, або які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у межах вимог, встановлених ЦПК України, зокрема статтею 400 цього Кодексу.

(2) Позиція інших учасників справи

35. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

36. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України).

37. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України).

38. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина третя статті 12 ЦПК України).

39. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

40. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (згідно із пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

41. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

42. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом про іпотеку (відповідно до абзацу третього частини першої статті 1 Закону про іпотеку).

43. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки (частина шоста статті 3 Закону про іпотеку).

44. Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (частина перша статті 24 Закону про іпотеку).

45. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням (частина друга статті 24 Закону про іпотеку).

46. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (згідно із частиною першою статті 33 Закону про іпотеку).

47. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону про іпотеку).

48. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону про іпотеку).

49. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону про іпотеку).

50. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина друга статті 37 Закону про іпотеку).

51. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина третя статті 37 Закону про іпотеку).

52. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 2 Закону про держреєстрацію майна реєстраційна справа - сукупність документів у паперовій та електронній формі, поданих для проведення державної реєстрації прав та сформованих у процесі державної реєстрації прав.

53. Нотаріуси визначені як державні реєстратори відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону про держреєстрацію майна. Частина третя цієї статті Закону про держреєстрацію майна встановлює характер зобов'язань державного реєстратора з перевірки документів, які йому подаються для здійснення державної реєстрації права.

54. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 11 Закону про держреєстрацію майна).

55. Відомості Державного реєстру вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому Законом про держреєстрацію (згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону про держреєстрацію майна).

56. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна (відповідно до частини першої статті 13 Закону про держреєстрацію майна).

57. Розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна (згідно із частиною першої статті 14 Закону про держреєстрацію майна).

58. Реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 Закону про держреєстрацію майна (відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону про держреєстрацію майна).

59. Реєстраційна справа формується у паперовій формі після відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі та внесення до нього відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та зберігається протягом всього часу існування об`єкта. Реєстраційна справа у паперовій формі включає документи, на підставі яких вносилися відомості до Державного реєстру, а також інші документи, отримані та сформовані під час проведення державної реєстрації, що розміщуються у порядку їх надходження і нумеруються. Реєстраційній справі у паперовій формі присвоюється реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна. Реєстраційна справа в електронній формі складається з документів, сформованих за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру та електронних копій документів, поданих або сканованих за заявами у сфері державної реєстрації прав. Реєстраційна справа в електронній формі зберігається в Державному реєстрі (згідно із частинами першою-третьою статті 17 Закону про держреєстрацію майна).

60. У разі, якщо не здійснюється відкриття чи закриття розділу у Державному реєстрі, етапом проведення державної реєстрації прав є внесення до Державного реєстру відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав (відповідно до пункту 6 частини першої статті 18 Закону про держреєстрацію майна).

61. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону про держреєстрацію майна).

62. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів (частина друга статті 22 Закону про держреєстрацію майна).

63. Підстави відмови у державній реєстрації прав встановлені у статті 24 Закону про держреєстрацію майна.

64. У разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (згідно із абзацом першим частини другої статті 26 Закону про держреєстрацію майна).

65. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (відповідно до пунктів 1 та 9 частини першої статті 29 Закону про держреєстрацію майна).

(1.1) Щодо недопустимих доказів у справі (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України)

66. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України).

67. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

68. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша та друга статті 78 ЦПК України).

69. Пункт 7.6 договору споживчого кредиту від 27 вересня 2007 року передбачає комунікацію його сторін у письмовій формі, зокрема, шляхом направлення рекомендованих листів. Цьому кореспондує положення пункту 6.5 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року.

70. Позивач посилається у своїй касаційній скарзі на пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, який передбачає, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Поняття недопустимого доказу у цивільному процесі, на який міститься посилання у пункті 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, розкривається через зміст статті 78 ЦПК України.

71. Суди попередніх інстанцій не встановлювали факт виконання ПАТ «УкрСиббанк» або ТОВ «Кей-Колект» вимог частини другої статті 24 Закону про іпотеку щодо повідомлення позивача про відступлення права вимоги до нього за договором іпотеки від 27 вересня 2007 року.

72. Пунктом 7.6 договору споживчого кредиту від 27 вересня 2007 року та пунктом 6.5. договору іпотеки від 27 вересня 2007 рокуодним зі способів комунікації його сторін передбачене направлення сторонами одна одній рекомендованих листів, що й зробило ТОВ «Кей-Колект» згідно із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи. Позивач стверджує, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого він власним підписом підтвердив отримання поштового відправлення від ТОВ «Кей-Колект», не підтверджує направлення йому повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки від 01 квітня 2014 року (далі - повідомлення ТОВ «Кей-Колект»). Водночас позивач не довів судам попередніх інстанцій яке інше поштове повідомлення він отримав згідно із зазначеним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке містить його особистий підпис. Суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ «Кей-Колект» отримало право вимоги до позивача за договором споживчого кредиту від 27 вересня 2007 року на підставі договору факторингу від 20 грудня 2011 року. ТОВ «Кей-Колект» не заперечило, що представник, який підписав повідомлення ТОВ «Кей-Колект» діяв в інтересах та від імені цього товариства. У Верховного Суду згідно із статтею 400 ЦПК України відсутні повноваження з переоцінки доказів у справі. Відповідно до матеріалів цієї конкретної справи та встановлених судами попередніх інстанцій її обставин у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що суди попередніх інстанцій помилково встановили факт повідомлення позивача про намір ТОВ «Кей-Колект» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме повідомлення ТОВ «Кей-Колект» є недопустимим доказом у справі.

73. Відсутність доказів на підтвердження певних обставин справи сама по собі не стосується поняття «недопустимого доказу». Тому відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не може бути недопустимим доказом за своєю суттю. Сам договір іпотеки від 27 вересня 2007 року з точки зору змісту статті 78 ЦПК України також не може бути саме недопустимим доказом у цій справі. Суди попередніх інстанцій могли припуститись помилки у його оцінці як доказу та тлумаченні його змісту, але це не означає, що він є недопустимим доказом, оскільки на підставі його змісту має встановлюватись справжня умова реалізації статей 36 та 37 Закону про іпотеку.

74. Окремо необхідно зазначити, що суди попередніх інстанцій не встановлювали наявність будь-якого дозволу Органу опіки та піклування, оцінки вартості предмета іпотеки та згоди позивача відповідно до умов Закону про мораторій на зазначене задоволення вимог іпотекодержателя.Тому посилання на протилежне в контексті пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України є безпідставним. До того ж зазначена позивачем оцінка вартості предмета іпотеки стосується питання реалізації задоволення вимоги іпотекодержателя, а не його права на здійснення такого задоволення, з яким пов'язана реєстрація за іпотекодержателем права на спірну квартиру.

75. Враховуючи зазначене, посилання позивача саме на пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України є безпідставним.

(1.2) Щодо наявності іпотечного застереження у договорі іпотеки

76. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

77. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону про іпотеку).

78. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону про іпотеку. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом про іпотеку способи звернення стягнення на предмет іпотеки (відповідно до частини другої статті 36 Закону про іпотеку).

79. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може, зокрема, передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону про іпотеку (частина друга статті 36 Закону про іпотеку).

80. Відповідно до пункту 4.2.3 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року його сторони домовились, що звернення стягнення на предмет іпотеки може, зокрема, здійснюватися шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону про іпотеку.

81. Розділ 5 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року називається «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя». Згідно із пунктом 5.2. цього договору позасудове врегулювання здійснюється одним з двох способів звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених у пунктах 5.2.1 та 5.2.2 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року. Пункт 5.2.2. стосується реалізації договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Зміст пункту 5.2.1. наступний: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»».

82. У справі № 554/14813/15-ц, правовідносини якої абсолютно подібні до справи, яка розглядається, зокрема, відповідачем є ТОВ «Кей-Колект», спір стосується договору іпотеки фізичної особи з ПАТ «УкрСиббанк», право вимоги за яким на підставі договору факторингу передане ТОВ «Кей-Колект». У своїй постанові від 11 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи аналогічний зміст договору іпотеки, дійшла правового висновку про те, що він вимагає укладення додаткового договору для задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. Посилання позивача на цей правовий висновок є обґрунтованим.

83. Назва структурного елементу договору (наприклад, розділу) може мати додаткове значення для тлумачення безпосереднього змісту положень, включених у цей структурний елемент договору, їх взаємодії з положеннями інших структурних елементів договору. Але ця назва не може заміняти собою зміст цих положень, якщо ці положення містять однозначні формулювання. Розділ 5 договору іпотеки від 27 вересня 2007 року присвячений умовам позасудового задоволення вимог іпотекодержателя, а його пункту 5.2.1 чітко визначає один з механізмів реалізації такого позасудового задоволення вимог іпотекодержателя, який вимагає укладення сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

84. Суди попередніх інстанцій не встановили факт укладання сторонами договору іпотеки від 27 вересня 2007 року окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

85. Отже, суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку про наявність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого статтею 36 Закону про іпотеку, у вигляді відповідного застереження у договорі іпотеки від 27 вересня 2007 року.

(1.3) Щодо дії мораторію

86. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

87. Відповідно до підпункту першого пункту 1 Закону про мораторій протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке, зокрема, вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

88. Згідно із пунктом 4 Закону про мораторій протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

89. Закон про мораторій діяв на момент здійснення оскаржуваної реєстрації права за ТОВ «Кей-Колект».

90. Висновок суду першої інстанції з приводу того, що факт реєстрації місця проживання позивача за місцем знаходження спірної квартири не підтверджує використання позивачем спірної квартири як місця постійного проживання є необґрунтованим, оскільки суд не зазначив які інші докази містяться у справі (були подані іншими учасниками судової справи), які спростовують вищезазначене. Тобто суд першої інстанції не визначив у зв'язку з чим поставив під сумнів, що спірна квартира, у якій зареєстроване місце проживання позивача не є його місцем постійного проживання. А висновок суду першої інстанції про те, що факт реєстрації місця проживання позивача за певною адресою не свідчить про наявність у його власності іншого житлового приміщення як мотив встановлення невідповідності обставин цієї справи вимогам пункту 1 Закону про мораторій взагалі є незрозумілим.

91. Апеляційний суд уваги на зазначені недоліки судового рішення суду першої інстанції не звернув уваги.

92. Висновок апеляційного суду про те, що Закон про мораторій не підлягає застосуванню, оскільки його дія припинялась на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції у цій справі протирічить умовам частини першої статті 58 Конституції України, оскільки дія цього закону розповсюджується на момент здійснення відповідного стягнення.

93. Апеляційний суд, посилаючись на зміст та суть договору про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого статтею 36 Закону про іпотеку, через аналіз норм права, здійснений Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 200/1840/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/1809/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/1877/18, безпідставно не врахував, що цей аналіз був здійснений Верховним Судом для роз'яснення того, що реалізація відповідного договору також підпадає під дію Закону про мораторій, оскільки є стягненням, що й становить правовий висновок Верховного Суду. Перерахування норм права, на які спирався Верховний Суд у своїх постановах, саме по собі не є посиланням на правовий висновок щодо їх застосування, оскільки таке цитування не визначає жодного додаткового юридичного змісту норм закону. Тому посилання позивача на те, що апеляційний суд неправильно застосував зазначений правовий висновок, викладений в перелічених постановах Верховного Суду, є обґрунтованим. Аналогічні правові висновки, на які позивач справедливо посилається у своїй касаційній скарзі в контексті пункту 1 частини третьої статті 389 ЦПК України, містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18. Суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували зазначені правові висновки Верховного Суду.

94. Отже, Верховний Суд робить висновок, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували належним чином мотиви, з яких вирішили що докази у справі не підтверджують можливість застосування Закону про мораторій, оскільки обставини справи, встановлені ними з цього приводу, та оцінка відповідних доказів викликають сумніви з точки зору їх відповідності вимогам ЦПК України. Разом з тим Верховний Суд відповідно до вимог статті 400 ЦПК України позбавлений повноважень встановлювати обставини цієї справи, здійснювати переоцінку доказів.

(1.4) Щодо суті спору

95. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

96. Необхідно враховувати, що попри певні вимоги законодавства щодо перевірки особою, яка здійснює реєстрацію права, документів, які подаються на реєстрацію відповідного права, така особа не наділена повноваженнями з приводу встановлення обставин реєстраційної справи співмірними з повноваженнями, якими наділений суд з приводу встановлення обставин судової справи. Зокрема, вона не наділена повноваженнями здійснювати власне тлумачення (оцінку) умов договірних стосунків певних сторін. Отже, зазначені вимоги до перевірки документів реєстраційної справи носять до певної міри формальний характер. Відповідно до частини другої статті 22 Закону про держреєстрацію майна на особу, яка звертається за реєстрацією права покладається відповідальність за достовірність документів, які вона подає.

97. У своїй касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

98. Однак враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду, право ТОВ «Кей-Колект» щодо реалізації зазначеного способу позасудового задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статей 36-37 Закону про іпотеку на підставі договору іпотеки від 27 вересня 2007 рокуне підтвердилось. Відповідно до вже встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи окремий договір на виконання вимог пункту 5.2.1 цього договору не укладався. Додаткова перевірка обставин справи з точки зору відповідності зазначеного задоволення вимоги іпотекодержателя вимогам Закону про мораторій відповідного факту не змінює.

99. Отже, відповідна реєстрація права за ТОВ «Кей-Колект» навіть без врахування умов Закону про мораторій не відповідає вимогам законодавства, зокрема Закону про іпотеку, згідно із тими обставинами справи, які належним чином встановлені судами попередніх інстанцій та не оскаржуються сторонами судового спору, та реальним змістом юридичних документів, на підставі яких виникла іпотека. Тому вимога позивача про скасування зазначеного запису у Державному реєстрі є обґрунтованою.

100. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21), у разі якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, залишається у володінні іпотекодержателя (тобто не відбулось подальшого відчуження такого майна), відносини між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо такого майна мають договірну природу. Для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем, позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Задоволення такого позову зумовлює внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Реєстр) відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення.

101. У зв'язку з цим Верховний Суд, керуючись статтею 2 ЦПК України, виходячи з мотивів, викладених у цій постанові, вважає необхідним скасувати оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог до ТОВ «Кей-Колект» та ухвалити у цій частині нове рішення, яким скасувати відповідне рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав в Державному реєстрі, відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

102. Водночас ТОВ «Кей-Колект» не позбавлене можливості задоволення своїх вимог іпотекодержателя відповідно до умов Закону про іпотеку та договору іпотеки від 27 вересня 2007 року.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

103. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 ЦПК України межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України).

104. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовільнити касаційну скаргу ОСОБА_1 - скасувати оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог до ТОВ «Кей-Колект» та ухвалити у цій частині нове рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Щелкова Д. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 29769491, від 26 травня 2016 року, на підставі якого була проведена державна реєстрація за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру в АДРЕСА_1 , запис про право власності № 14677629 від 23 травня 2016 року, в іншій частині відмовити.

(2.2) Щодо судових витрат

105. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

106. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

107. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

108. За розгляд судом першої інстанції відповідних трьох позовних вимог ОСОБА_1 сплатив судовий збір: відповідно до квитанції від 19 вересня 2016 року № 10021020 - 551,20 грн; відповідно до квитанції від 19 вересня 2016 року № 10021021 - 551,20 грн; відповідно до квитанції від 19 вересня 2016 року № 10021023 - 551,20 грн. Також позивач згідно із квитанцією від 19 вересня 2016 року № 10010023 сплатив судовий збір у сумі 275,60 грн за подання до суду першої інстанції заяви про забезпечення позову, яку Подільський районний суд міста Києвасвоєю ухвалою від 03 жовтня 2016 року задовольнив.

109. Враховуючи, що Верховний Суд задовольнив одну з трьох позовних вимог позивача до ТОВ «Кей-Колект», за рахунок цього відповідача підлягає відшкодуванню позивачу судовий збір у сумі 551,20 грн, а також 1/3 судового збору за подання заяви про забезпечення позову - 91,87 грн.

110. Згідно із квитанцією від 09 грудня 2021 року № 36014042 ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 480,41 грн. В апеляційній скарзі позивач просив суд апеляційної інстанції скасувати відповідне судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Враховуючи, висновки Верховного Суду по суті касаційної скарги у цьому спорі, з ТОВ «Кей-Колект» підлягає відшкодуванню позивачу судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 653,61 грн (1 240,21 грн (2 480,41 грн х 50 %) - у зв'язку із задоволенням вимоги про скасування судового рішення першої інстанції; 413,40 грн (1 240,21 грн (2 480,41 грн х 50 %)/3) - у зв'язку із задоволенням однієї з трьох позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції).

111. Згідно із квитанціями від 08 серпня 2022 року № 0.0..1 та від 03 жовтня 2022 року № 0.0..1 ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги загалом у сумі 13 780,00 грн. Враховуючи, висновки Верховного Суду по суті касаційної скарги у цьому спорі, з ТОВ «Кей-Колект» підлягає відшкодуванню позивачу судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 6 890,00 грн (13 780,00 грн х 50 %).

112. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

113. За результатом касаційного розгляду вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а нове рішення Верховного Суду передбачає фактичне задоволення третини його позовних вимог у суді першої інстанції. У зв'язку з цим позивач, з урахуванням мотивувальної частини цієї постанови Верховного Суду, має право на відшкодування йому ТОВ «Кей-Колект» судових витрат у загальній сумі 9 186,68 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити частково касаційну скаргу ОСОБА_1 .

2. Скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року та рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

3. Ухвалити у цій частині нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 - скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Щелкова Д. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 29769491, від 26 травня 2016 року, на підставі якого була проведена державна реєстрація за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру в АДРЕСА_1 , запис про право власності № 14677629 від 23 травня 2016 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: 37825968) відшкодування судових витрат за подання позовної заяви до суду першої інстанції у сумі 551,20 грн, за подання заяви про забезпечення позову до суду першої інстанції у сумі 91,87 грн, за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у сумі 1 653,61 грн, за подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції у сумі 6 890,00 грн, загалом - 9 186,68 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров