П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2023 року м. Київ

Справа № 372/3900/17

Провадження: № 22-ц/824/314/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

у с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.09.2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 3 994 950 грн., що еквівалентно 150 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладання договору.

Договором позики передбачено строк повернення позики до 04.03.2017 року та нарахування процентів у розмірі 3% від суми позики за кожні 30 днів позики.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, було укладено договір іпотеки від 05.09.2016 р., за умовами якого відповідачем був переданий об`єкт житлової нерухомості (квартира), загальною площею 366,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, перший транш у розмірі 2 663 300 грн., що становило 100 000 дол. США, відповідач отримав 05.09.2016 року, що підтверджується розпискою на Графіку розрахунків, що є додатком до договору позики.

05.10.2016 року за заявою ОСОБА_2 був наданий черговий транш у розмірі 1 331 650 грн., що еквівалентно 50 000 дол. США. Цього ж дня, було укладено додатковий договір до договору позики. Зокрема, внесено зміни до п. 3.1 договору позики, що стосується розмірі % ставки та до графіку розрахунків. Так, процентна ставка становила 4% від суми позики за кожні 30 днів позики.

15.12.2016 року ОСОБА_2 знову звернувся із заявою про надання чергового траншу у розмірі 1 578 420 грн., що еквівалентно 60 000 дол. США. Цього ж дня, було укладено Додатковий договір до договору позики, яким вносились зміни до Договору позики.

Зрештою, загальна сума позики станом на 15.12.2016 року становила 5 592 930 грн., що еквівалентно 210 000 дол. США. Відповідно до внесених змін у Договір позики, процентна ставка становить 5% від суми позики за кожні 30 днів позики, а у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого Графіком розрахунків, Позикодавець нараховує, а Позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 2% за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу.

Згідно п. 7.4 Договору позики, у разі прийняття Позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання Позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3 та п. 5.1, до Позичальника застосовується штраф у розмірі 50% від суми фактичного залишку позики на дату прийняття Позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку.

Вказував, що відповідачу неодноразово були вручені претензії та він був ознайомлений з сумою боргу, при цьому, останній свій борг визнає, але вирішити питання в позасудовому порядку не вдається можливим.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 5 592 930 грн., відсотки - 1 209 670,86 грн., пеню - 6 802 600,86 грн., 3% річних - 256 043,40 грн., а всього суму 13 861 245 гривень 12 копійок.

Ухвалою суду від 18.05.2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено.Скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року та призначено справу до розгляду.

У вересні 2020 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача суму боргу за Договором позики від 05.09.2016 р., яка станом на 05.09.2020 року становить 76 053 810 грн. 95 коп., з яких: борг по тілу позики - 5 592 930 грн. 00 коп., борг по відсоткам з 05.03.2017 по 05.09.2020 - 11 745153 грн. 00 коп., пеня на тіло позики - 40 515184 грн. 50 коп. з 05.03.2017 по 04.03.2018, пеня на нараховані проценти - 13 199314 грн. 80 коп з 05.03.2017 по 04.03.2018, 3% річних - 588 406 грн 88 коп з 05.03.2017 по 05.09.2020., інфляційні втрати - 1 616 356 грн 77 коп., штраф у розмірі 50% від суми фактичного залишку позики згідно Договору позики п. 7. 4 - 2 796 465 грн. 00 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 05.09.2016 р. в розмірі 5 592 930 грн., пеню - 5 592 930 грн., 3% річних - 588 406,88 грн., а всього 11 774 266 гривень 90 копійок.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Горкуша В.І. в інтересах ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні із відповідача відсотків за неправомірне користування грошовими коштами, штрафу та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не навів мотивів відмови в позові в частині стягнення відсотків за неправомірне користування коштами. Вважав, що судом було сплутано поняття відсотків за правомірне та неправомірне користування коштами. Вказував, що укладеним договором було встановлено суму штрафів та пені, в задоволенні стягнення яких було необґрунтовано відмовлено судом. Окрім того, вказував, що договір позики укладено в національній валюті, а тому розмір заборгованості підлягає індексації з урахуванням інфляції.

В свою чергу, ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 5 835 873,96 грн., яка складається із тіла кредиту - 5 280 352 грн. та 3% річних - 555 521,96 грн.

Вказував, що з урахуванням часткового повернення позики, розмір заборгованості на момент подачі позову становив 198 380 доларів США, а не 210 000 доларів США, як вказував позивач, та саме від визначеної суми необхідно розраховувати 3% річних, які підлягають стягненню на підставі умов договору. Відмічав, що укладеним договором передбачена сплата відсотків в строк до 04 березня 2017 року, будь-яких додаткових договорів про продовження договору не укладалось. При цьому, відповідачем було повністю виконано обов`язок по сплаті відсотків за весь період дії договору, а тому підстав стягнення визначених позивачем відсотків не вбачає. Вказував, що вимоги про стягнення пені на тіло позики та пені на нараховані відсотки заявлені поза межами трирічного строку, а тому не підлягають задоволенню.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за скаргами сторін, ухвалами Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року зупинено апеляційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року поновлено апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог в цій частині.

Адвокат Глівінський А.І. в інтересах ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково в сумі 5 835 873,96 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 05.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до п. 1.1 якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 3 994 950,00 грн., що еквівалентно 150 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору, на засадах строковості, зворотності, платності та забезпеченості, а Позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 2.1 Договору позики, позика надається строком на 6 (шість) фактичних місяців від дати отримання Позичальником позики.

Згідно п. 2.2 Договору позики, позикодавець зобов`язується надати Позичальнику всю суму позики або здійснити перший транш в день підписання цього Договору. Кожен наступний транш в рамках позики

здійснюється Позикодавцем на користь Позичальника за попередньою письмовою заявою. Надання кожного траншу в рамках позики оформлюється відповідним додатковим договором.

Згідно п. 2.3 Договору позики, Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 150 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 04 березня 2017 р.

Згідно п. 2.4 Договору позики, позика надається Позичальнику готівкою. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики.

П. 2.5 Договору позики визначено, що датою отримання позики вважається дата видачі Позичальнику суми готівкою. Вищезазначена дата отримання позики зазначається в Графіку розрахунків, що є Додатком №1 до цього Договору.

Згідно п. 2.6 Договору позики, документом, що підтверджує безспірність заборгованості Позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка Позичальника, яка знаходиться у Позикодавця.

Відповідно до п. 3.1 Договору позики, Позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів, що становить 3% річних від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Договором позики визначено, що погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.

Встановлено, що позику у розмірі 100 000,00 дол. США, ОСОБА_2 отримав 05.09.2016 року, що підтверджується розпискою на Графіку розрахунків, що є додатком №1 до Договору позики від 05.09.2016 року.

05.10.2016 року ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 50 000 дол. США, цього ж дня, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір до договору позики, яким вносились зміни до договору позики. Зокрема, внесено зміни до п. 3.1 договору позики, що стосується розміру % ставки та до графіку розрахунків. Так, процентна ставка становить 4% від суми позики за кожні 30 днів позики.

Про отримання позики у розмірі 50 000,00 дол. США було складено розписку на Додатковому договорі до договору позики від 05.09.2016 року.

15.12.2016 року ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 60 000,00 дол. США, а також було укладено Додатковий договір до договору позики, яким вносились зміни до Договору позики. Зокрема, внесено зміни до п. 1.1., п. 2.3, п. 3.1 та Графіку розрахунків.

Так, відповідно до п. 1.1 Додаткового договору до Договору позики від 15.12.2016 р., пункт 1.1 Договору позики від 05 вересня 2016 р. викладено у наступній редакції:

1.1 Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 5 592 930,00 гривень, що еквівалентно 210 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 26,633 гривень) на засадах строковості, платності та забезпеченості, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 1.2 Пункт 2.3 Договору позики від 05 вересня 2016 р. викладено у наступній редакції:

Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 210 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 04 березня 2017 року.

Про отримання коштів була складена розписка на звороті Додаткового договору від 15.12.2016 р.

Відповідно графіку розрахунків (Додаток №1 до Договору позики від 05.09.2016 р.), загальна сума позики станом на 15.12.2016 року становила 5 592 930,00 грн., що еквівалентно 210 000,00 дол. США. Відповідно до внесених змін у Договір позики, процентна ставка становить 5% від суми позики за кожні 30 днів позики, а у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого Графіком розрахунків, Позикодавець нараховує, а Позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 2% за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача у відповідності до умов укладеного договору виник обов`язок повернення суми заборгованості, яка складається із основної суми позики, пені, яка була зменшена до розміру суми боргового зобов`язання згідно до ст. 551 ЦК України, та 3% річних. При цьому, зазначив, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою, припинилось після спливу строку дії договору, тому позовні вимоги про стягнення відсотків за період з 05.03.2017 року задоволенню не підлягають, а відсотки за період до 04.03.2017 були сплачені відповідачем в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення інфляційної складової боргу послався на те, що індекс інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в іноземній валюті.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Стаття 546 ЦК України регулює наступним чином види забезпечення виконання зобов`язання: виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Наявність між сторонами правовідносин за договором позики підтверджена належними доказами та не спростовується відповідачем.

Установивши, що між сторонами укладено договір позики та те, що ОСОБА_2 отримав кошти передбачені його умовами, однак в подальшому умов щодо здійснення повернення коштів не виконав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з нього підлягає стягненню заборгованість, яка складається із основної суми боргу, пені та 3% річних.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що ним було частково погашено основну суму боргу, оскільки здійснені ним платежі не були спрямовані на погашення основної суми боргу, а були зараховані на погашення неустойки та процентів, що відповідає умовам укладеного між сторонами договору, зокрема пункту 3.4, та ст. 534 ЦК України. Як наслідок, не заслуговують на увагу і доводи з приводу зменшення розміру 3% річних, розраховані відповідачем у відповідності до зменшеної суми заборгованості.

На спростування вимог про стягнення пені, відповідач в апеляцій скарзі послався на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення із такими вимогами, оскільки, на його думку, такі вимоги не були заявлені при зверненні з позовом у грудні 2017 року. Однак, суд першої інстанції вірно відмітив, що позивач під час звернення з позовом, все ж таки, заявив вимогу про стягнення пені, включивши її до суми заборгованості, розрахунок пені у розмірі 2% був відображений в колонці №7 загального розрахунку боргу, доданого до позовної заяви. При цьому, під час подачі заяви про збільшення позовних вимог, у вересні 2020 року, він відокремив вказану суму та зазначив, що це є нарахування відсотків відповідно до п.7.3 договору, який передбачає нарахування пені. Отже, фактично вимога про стягнення суми нарахованої пені була заявлена ще під час подачі позову в грудні 2017 року, а в 2020 році було подано заяву про збільшення суми вказаної вимоги, тому посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним.

З огляду на вищевикладене, доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 в своїй сукупності не знайшли свого підтвердження, а тому заявлені ним вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , про необхідність стягнення з відповідача відсотків за неправомірне користування коштами, колегія суддів зазначає, що вони не заслуговують на увагу.

У постанові від 23 травня 2018 року (справа №910/1238/17) Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

У постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Отже, можливість узгодження сторонами процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами дійсно існує та вона узгоджується із ст. 625 ЦК України. Однак, в договорі укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пункт 7.6, яким встановлено обов`язок позичальника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 процентів річних від простроченої суми, в разі своєчасного не повернення суми позики. При цьому, пункт 3.6, на який посилається позивач при розрахунку процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами, не містить чіткого визначення можливості його застосування за період після закінчення строку дії договору позики за неправомірне користування позикою. Окрім того, враховуючи, що договір містить пункт 7.6, яким однозначно визначено відповідальність позичальника в разі несвоєчасного повернення коштів, тобто в разі неправомірного користування позикою, колегія суддів приходить до висновку, що пунктом 3.6 передбачено проценти тільки за правомірне користування чужими грошовими коштами.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою, припинилось після спливу строку дії договору позики 04.03.2017 року, а тому вимоги про стягнення процентів після вказаної дати є необґрунтованими.

Окрім того, правильним є висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування штрафу та пені одночасно за порушення строків виконання грошових зобов`язань, що свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Посилання позивача на висновки викладені в постановах Верховного Суду у справах №917/194/18, №911/2813/17, №911/1351/17, №922/1720/17, що на його думку вказують на можливість застосування пені та штрафу в даному випадку, не приймаються до уваги, оскільки на розгляді суду перебувають правовідносини не релевантні тим, які перебували на розгляді Верховного Суду, оскільки Верховним Судом досліджувалась відповідальність у зобов`язаннях юридичних осіб, а не фізичних.

При цьому, слушними є доводи апеляційної скарги позивача з приводу нарахування інфляційних втрат з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, що також узгоджується зі пунктом 7.6 укладеного між сторонами договору.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаних вимог, помилково вказав на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, позивач заявляв вимоги щодо стягнення інфляційних втрат з 05 березня 2017 року, тобто, скористався своїм процесуальним правом обрати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення основної суми заборгованості в гривневому еквіваленті станом на 05 березня 2017 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним, а вимоги про стягнення інфляційної складової боргу є обґрунтованим.

Інфляційній втрати, у зв`язку із порушенням зобов`язання щодо повернення основної суми боргу у розмірі 5 592 930 грн, згідно наданого позивачем розрахунку, який є вірним та не спростованим відповідачем, становлять 1 616 356 грн. 77 коп.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втратпідлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог, а відтак апеляційні скарги сторін підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) інфляційні втрати в розмірі 1 616 356 (один мільйон шістсот шістнадцять тисяч триста п`ятдесят шість) грн. 77 коп.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова