Справа № 276/724/23
Провадження по справі №2/276/205/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Бобра Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Свиридок А.В.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ ФК «Кредит-Капітал», в інтересах якого діє представник за довіреністю Шпичак К.М., звернулося до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором №2687559 від 21.12.2020 у розмірі 21690 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 21 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2687559, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 5000 грн. і зобов`язався повернути його, а також сплатити комісію за надання кредиту та проценти за його користування у термін встановлений договором, а саме до 05.01.2021. Пунктом 7.1 цього договору визначено, що він набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Однак, відповідач належним чином умов кредитного договору не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 07.05.2021 становить 21690 гривень, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 4500 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 16240 грн., прострочена заборгованість за комісією 950 грн. Позивач вказує, що 8 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги № 66-МЛ, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги до боржників, зокрема й до ОСОБА_1 за кредитним договором №2687559 від 21.12.2020. Сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором №2687559 від 21.12.2020 була передана позивачу від первинного кредитора.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 3 травня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

19.05.2023 представником відповідача адвокатом Бойко В.В. направлено до суду відзив на позов, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та клопотання про стягнення з позивача судових витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 гривень. Зокрема у відзиві представник відповідача зазначає, що відповідач не заперечує укладення з ТОВ «Мілоан» у 2020 році кредитного договору, проте позивачем не надано доказів про розмір наданого відповідачу кредиту, не наведено обгрунтувань та належного розрахунку з посиланням на відповідні умови кредитного договору в частині стягнення неустойки (пені), не доведено правомірності підстав нарахування відсотків після закінчення строку дії кредитного договору; вказує що минув строк позовної давності як щодо тіла кредиту (3 роки) так і щодо штрафних санкцій (1 рік); вказує, що позивачем порушено частини 7 та 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині неповідомлення відповідача про заборгованість та вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, у судове засідання, призначене 11 год. 20 хв. 10.07.2023 не прибули, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Згідно зі ст.ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Так, Європейський суд з прав людини від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначені ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору невстановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частина 2 ст.1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У п. 5, 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Судом встановлено, що 21.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" (далі - кредитодавець або товариство) в особі генерального директора Вініченка Олексія Віталійовича, та громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - позичальник) було укладено договір про споживчий кредит №2687559, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 5000,00 грн, строком на 15 днів з 21.12.2020, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом до 05.01.2021.

За змістом п.6.1, п.7.1 договору, договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Мілоан" та набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені - з моменту отримання кредиту.

Укладення ТОВ «Мілоан» кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню ТОВ «Мілоан» ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п.6.4 договору). Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 договору).

У вищевказаному договорі про споживчий кредит №2687559, передбачено наступні умови кредитування. Згідно умов розділу 1 договору:

- загальні витрати позичальника за кредитом (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 2825,00 грн в грошовому виразі та 1,375.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка); орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 7825,00 грн (п.1.5);

- комісія за надання кредиту - 950,00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово (пп.1.5.1);

- проценти за користування кредитом - 1875,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пп.1.5.2);

- стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3 цього договору (п.1.6).

У відповідності до розділу 2 договору:

- кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1);

- нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування з урахуванням особливостей, передбачених п.2.2.3 договору (пп.2.2.2);

- позичальник за наявності відповідної пропозиції Позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах, на певну кількість днів доступну у пропозиції. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісії за продовження кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (пп 2.3.1).

- Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4. договору (пп 2.4.1).

У відповідності до п.3.2.6 вказаного договору, кредитодавець має право: відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника.

Відповідно до додатка № 1 до кредитного договору №2687559 від 21.12.2020 «Графік розрахунків» заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором мала бути сплачена 05.01.2021 в розмірі 7825 грн. з яких: 5000 грн. - кредит, 1875 грн. - проценти, 950 грн. -комісія за надання кредиту.

Згідно платіжного доручення №35955103 від 21.12.2020, ТОВ "Мілоан" перерахувало на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 кошти згідно договору №2687559 в розмірі 5000,00 грн.(а.сп.10). Вказані обставини підтверджуються також випискою по рахунку відповідача ОСОБА_1 , витребуваної судом за клопотанням позивача, з якої вбачається, що на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_2 21 грудня 2020 року надійшли грошові кошти у сумі 5 тис. грн., з призначенням платежу «виплата займа Мілоан ».

8 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" (далі - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит - Капітал" (далі - новий кредитор) було укладено договір про відступлення прав вимоги №66-МЛ, відповідно до умов якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості). Згідно п. 6.2.3. вказаного вище договору права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

У відповідності до наявних в матеріалах справи витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №66-МЛ від 08.04.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит - Капітал" набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2687559 на загальну суму 21690 грн. (а.сп.17)

07.05.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит - Капітал" направлено на адресу відповідача досудову вимогу щодо необхідності погашення заборгованості в розмірі 21690 грн. за кредитним договором №2687559 від 21.12.2020.

Згідно наданого позивачем виписки з особового рахунку за кредитним договором №2687559 від 21.12.2020 заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем станом на 07.05.2021 складає 21690 грн, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 4500 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 16240 грн., прострочена заборгованість за комісією 950 грн.

Частиною 1статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між відповідачем та ТОВ «Мілоан» було укладено кредитний договір, що не заперечується сторонами. При цьому ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, а відповідач взяті на себе зобов`язання виконав не в повному обсязі, допустивши прострочення сплати визначених кредитним договором строкових платежів.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Отже, позивачем доведено, що між кредитною установою та відповідачем був укладений договір у електронній формі, у якому були узгоджені істотні умови договору, у тому числі строки повернення кредиту, сплату процентів та комісії. Крім того, копією платіжного доручення підтверджено перерахування відповідачу кредитних коштів, натомість, відповідачем не спростовано факту отримання ним кредиту у розмірі 5000,00 грн., отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4500 грн та комісії в розмірі 950 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами, то суд зазначає наступне.

П.1.5.2 кредитного договору №2687559 від 21.12.2020 року передбачено, що проценти за користування кредитом: 1875,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як вказувалося вище, відповідно до п.1.4 кредитного договору №2687559 від 21.12.2020 року термін повернення кредиту визначено 05.01.2021 року.

В п.2 додатку № 1 «Графік розрахунків» до кредитного договору №2687559 від 21.12.2020 вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані Графіку в особистому кабінеті позичальника.

Проте, позивачем не надано суду доказів щодо продовження строку кредитного договору №2687559 від 21.12.2020 у відповідності до пункту 2.3.1 договору, зміни процентної ставки чи оновлення Графіку розрахунків, які б передбачали сплату відповідачем процентів у розмірі 16240 грн.

Позивачем взагалі до позовної заяви не долучено детального розрахунку нарахування прострочених процентів у розмірі 16240 грн., у позовній заяві не обгрунтовано відповідно до яких саме умов договору їх нараховано, а посилання позивача на те, що такий розмір заборгованості по сплаті процентів був переданий від первісного кредитора ТОВ «Мілоан» саме по собі не свідчить про обгрунтованість нарахування таких процентів та суперечить наведеним вище положенням п.1.5.2 кредитного договору та додатку № 1 «Графік розрахунків».

Отже, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, нарахованих в межах строку кредитування в період з 21.12.2020 року по 05.01.2021 року в розмірі 1875 грн., що відповідає положенням як ст. 1048 ЦК України та і п.1.5.2 кредитного договору №2687559 від 21.12.2020 та додатку № 1 «Графік розрахунків» до вказаного кредитного договору.

Разом з тим, суд відхиляє доводи представника відповідача, викладені ним у відзиві на позов, про те, що позивачем попущено строк позовної давності за пред`явленими вимогами, оскільки стягнення тіла кредиту, процентів за його користуванням та комісії не відноситься до сплати неустойки (штрафу, пені) та на них поширюється строк позовної давності 3 роки. Оскільки строком повернення кредиту та сплати процентів і комісії визначено 05.01.2021, то позивачем позовні вимоги заявлено у межах строку позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України.

Щодо доводів представника відповідача про неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан», суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор лише несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст. ст. 516, 613 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Також, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на положення частини 7 та 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для відмови у позові, оскільки стаття 11 в редакції Закону № 1734-VIII від 15.11.2016 взагалі не містить таких положень ні на час укладення спірного кредитного договору ні на момент розгляду справи у суді.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи представника відповідача, наведені ним у відзиві, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини щодо наявності у відповідача заборгованості по сплаті кредиту, процентів за його користування та комісії за надання кредиту, а тому до уваги судом не беруться.

Враховуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 7325,00 гривень, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 4500 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 1875 грн., прострочена заборгованість за комісією 950 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 906,42 гривень.

Щодо відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу, то суд враховує наступне.

Після відкриття провадження у справі 18.05.2023 представником відповідача- адвокатом Бойко В.В. подано клопотання про залучення його як представника та стягнення на користь відповідача витрат на правову допомогу з позивача у розмірі 5 тис. грн.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача направлено до суду договір про надання правничої допомоги від 11 травня 2023 року, кошторис витрат (у суді І інстанції) на правову допомогу від 11 травня 2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1

Велика Палата Верховного суду у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Разом з цим, аналіз зазначених матеріалів справи не підтверджує дотримання відповідачем та його представником установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування відповідних судових витрат, зокрема, надіслання (надання) відповідних доказів позивачу, позбавивши останнього можливості дослідити вказані докази, та у разі необхідності підготувати клопотання та заперечення, передбачені відповідними процесуальними нормами.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Ураховуючи, що до клопотання представника відповідача Бойка В.В. про стягнення витрат на правову допомогу не додано підтвердження надсилання (надання) копії таких доказів іншим учасникам справи, суд не може брати їх до уваги під час розгляду цієї заяви.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №323/642/20.

З огляду на викладене, суд вирішує питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за наявними матеріалами справи.

Однак, як вбачається з відзиву на позовну заяву, подану 19.05.2023 представником відповідача, будь-яких вимог про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в ньому не заявлено, а отже відповідачем не доведено належними і допустимими доказами право на стягнення з позивача заявленої суми витрат на правову допомогу у сумі 5 тис. грн.

Відповідно до частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З огляду на зазначене положеннями Цивільного процесуального кодексу України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За змістом частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, як вбачається зі змісту договору про надання правничої допомоги від 11 травня 2023 року, сторони домовились, що гонорар за договором в кожній окремій інстанції становить в розмірі 5 тис. грн., який стягується у разі відмови у задоволенні позову, з позивача за судовим рішенням (п. 3.1. Договору).

Таким чином, в порушення вимог ст.137 ЦПК України, ст.ст. 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та ст. 903 ЦК України договором не пердбачено сплату гонорару безпосередньо відповідачем, оскільки згідно умов договору їх покладено на позивача, і то тільки у разі відмови у задоволенні позову, доказів на підтвердження сплати представнику вартості наданих послуг суду не надано, а тому відповідачем витрати на правову допомогу не понесені та стягненню з позивача не підлягають.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи представником відповідача при подані до суду відзиву на позовну заяву не подано суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, що є додатковою підставою для відмови відповідачу у відшкодуванні судових витрат на правову допомогу.

Подання у подальшому відповідачем чи його представником клопотання про стягнення судових витрат та документів, які обгрунтовують їх розмір, які до того ж в порушення вимог ст. 83 ЦПК України не були направленні іншій стороні у справі, не звільняє сторону справи від встановленого законом обов`язку подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Такі клопотання та документи можуть лише доводити або уточнювати наведений стороною попередній розрахунок витрат на правову допомогу, а не замінювати його.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що понесені відповідачем ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу не були доведені належним чином у передбаченому процесуальним кодексом порядку та в задоволенні вимоги про стягнення на користь відповідача із позивача судових витрат в розмірі 5 тис. грн. за професійну правничу допомогу слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76, 206, 211, 247, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст.526, 626, 628, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №2687559 від 21.12.2020 року в загальній сумі 7325 (сім тисяч триста двадцять п`ять) гривень, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 4500 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 1875 грн., прострочена заборгованість за комісією 950 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Кредит-Капітал» 906 (дев`ятсот шість) гривень 42 копійки судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Кредит-Капітал», місце знаходження: 79000, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Д.О. Бобер