Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 607/15148/20

провадження № 61-5364св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом -

релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української

Греко-Католицької Церкви»,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Гірського Б. О., Дикун С. І.,

від 28 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування приміщенням.

Позов мотивований тим, що релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (первина назва «Монастир Святого Теодора Студита») є власником приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , який рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року

№ 133 передано у власність релігійної організації для культових потреб монастиря. Із 1999 року, за згодою власника, у цій будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря Святого Теодора Студита та надалі розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці як інститут єпархіального права.

ОСОБА_1 , як член вказаного монастиря, з 19 листопада 2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

02 квітня 2017 року ОСОБА_1 виключено з членів колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці у зв`язку з його церковною ліквідацією (скасуванням).

Підставою для скасування колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці, до якого належала ОСОБА_1 , стали системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ.

Посилаючись на те, що з моменту канонічного скасування колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ОСОБА_1 втратила членство в ньому, з 04 червня 2020 року в монастирській будівлі на

АДРЕСА_1 проживає новоутворена чернеча інституція -

Свято-Благовіщенська монаша спільнота, релігійна організація

«Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», та остаточно сформулювавши позовні вимоги, позивач просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користуванням приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивований тим, що вона прийшла до монастиря 20 грудня 2003 року. Постриг у рясу отримала 15 лютого

2008 року, а постриг у Малу схиму - 22 вересня 2003 року. У монашому стані перебувала понад 17 років. Із 19 листопада 2013 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживала разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою:

АДРЕСА_1 в кімнаті (келії), яка розташована поруч з бібліотекою під назвою «келія Різдва ГНІХ».

Позивач вказувала, що 05 травня 2017 року вона вимушено залишила спірне житлове приміщення з метою уникнення постійних конфліктів із незаконно призначеною ігуменею сестрою ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) та незаконних дій владики ОСОБА_4 .

Починаючи з 11 січня 2018 року, вона разом з сестрами монашої спільноти намагалась повернутись у вказане житло, проте сестра ОСОБА_29, настоятелька, ( ОСОБА_5 ) та сестра ОСОБА_2 , секретар ( ОСОБА_6 ) їх не впустили.

Посилаючись на те, що позивач змінив замки у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , яке є її єдиним житлом, і до якого вона не втратила інтерес, а також те, що її тимчасова відсутність була викликана негуманним ставленням ігумені сестри ОСОБА_30 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_1 , остаточно сформулювавши позовні вимоги, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, площею

10,6 кв. м, позначене в інвентарній справі під номером 21, розташоване на другому поверсі будівлі за вказаною адресою, шляхом надання постійного безперешкодного доступу та передачі дублікатів ключів від воріт, вхідних дверей та кімнати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 27 липня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 вересня

2021 року про виправлення описки, в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено.

Зобов`язано релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди

ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення в будинку та передати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей та займаної кімнати. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що спірне приміщення є житловим, що підтверджує, зокрема, факт наявності у ньому келій, санвузлів, ван, вбиральні, душових, умивальників та кухні, а також реєстрації місця проживання в ньому. ОСОБА_1 , яка зареєстрована у вказаному приміщенні, та іншого житла не має, від сервітуту на право користування ним не відмовлялась, позбавлена можливості ним користуватись внаслідок вчинення їй перешкод з боку осіб, які там проживали.

Місцевий суд вважав, що сам факт створення та ліквідація монастирської спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану не має правового значення без доведення факту, що саме ці обставини стали умовою для вселення ОСОБА_1 в приміщення та такі умови доводилися до її відома при вселенні і вона на них погодилася.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року апеляційну скаргу релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постанова мотивована тим, що культова будівля монастиря на

АДРЕСА_1 використовується для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації, а функціональним призначенням келії, у якій проживала ОСОБА_1 , є здійснення членами монашої спільноти монастиря сповідання релігії.

Натомість суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно визначив характер спірних правовідносин та не врахував, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання Української Греко-Католицької церкви: з однієї сторони юридична особа - релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», яка є власником культової споруди - монастиря, а з іншої - фізична особа ОСОБА_1 , член колишньої чернечої спільноти ліквідованого жіночого монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці. Спір стосується внутрішньорелігійної діяльності монастиря, який підлягає вирішенню на підставі церковного законодавства, а питання надання дозволу на перебування чи права проживання в монастирі, так само як і його втрати особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом.

Оскільки спір виник між суб`єктами канонічного права, а юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд - монастирів (келій), які регулюються, зокрема, Кодексом Канонів Східних Церков (далі - ККСЦ), типіконом Студійського Уставу, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 червня 2022 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2022 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали справи № 607/15148/20 з суду першої інстанції.

У липні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року зупинено провадження у справі № 607/15148/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 607/15144/20.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2022 року поновлено провадження у розглядуваній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 вказує те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 607/18795/18.

Позицію суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі слід розцінювати як перешкоду у доступі до правосуддя.

Спір між сторонами у справі виник щодо користування житлом, а тому його не можна вважати спором з приводу діяльності релігійної організації, втручання в яку держави є неправомірним.

Вітчизняне законодавство, як і норми міжнародного права, щодо житлових прав та їх захисту стосуються кожного, у зв`язку з чим справи про захист права користування житлом фізичної особи підлягають розгляду в судах загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства незалежно від того, хто є позивачем і відповідачем.

Спірна будівля не є культовою будівлею, а поняття культові потреби у законодавстві відсутнє.

Також заявник посилається на постанову Верховного Суду від 21 травня

2020 року у справі № 428/3476/17, у якій вказано, що за змістом рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві, поданому до Верховного Суду, релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Зазначає, що питання надання в монастирі (культовій, нежитловій будівлі) місця проживання особі, яка належить до чернечого інституту, регулюються канонічним, а не цивільним правом.

Вказує, що ОСОБА_8 не набула самостійного цивільного права користування спірним приміщенням (келією).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української

Греко-Католицької Церкви» зареєстрована як юридична особа, засновник - релігійна організація «Тернопільсько-Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви», відомості про юридичну особу включено

15 травня 2007 року до Державного реєстру юридичних осіб та фізичних

осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до Статуту релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (далі - Статут), який прийнято рішенням загальної ради Монастиря Святого Теодора Студита

19 червня 2017 року та зареєстровано у Міністерстві культури України

31 серпня 2017 року, наказ № 835 (попередня назва - монастир Святого Теодора Студита), є релігійною спільнотою монахів, що живуть згідно з правилами східного членства.

У пункті 1.13 Статуту вказано, що Монастир як юридична особа користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього Статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому Статуту.

Відповідно до пункту 2.2 Статуту монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

11 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи з монастир Святого Теодора Студита на релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української

Греко-Католицької Церкви».

Грамотою Єпископа Тернопільського Української Греко- ОСОБА_9 від 14 червня 1999 року засновано монашу жіночу спільноту Введення в Храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт. Великі Бірки Тернопільської Єпархії, яку поручено духовній та матеріальній опіці її засновнику ОСОБА_10 , Ігумену монастиря Святого Теодора Студійського у с. Колодіївка.

Грамотою Єпископа Тернопільсько-Зборівської Єпархії Української Греко-Католицької Церкви ОСОБА_31 в 2004 році в день Святих Трьох Святителів надано благословення заснованому отцем Ігуменом

Свято-Теодорівського монастиря ОСОБА_32 у смт. Великі Бірки жіночому монастирю Введення в Храм Пресвятої нашої Богородиці і Приснодіви Марії .

Жіночий монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці і Приснодіви Марії як юридична особа зареєстрований не був.

Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлі, виданого 14 вересня 1999 року Великобірківською селищною радою, цілий об`єкт на АДРЕСА_1 на праві колективної власності належить монастирю Святого Теодора Студита та складається з чотирьох будівель.

Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 15 липня 2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці на АДРЕСА_1 , який складається з будівлі монастиря, позначеного літерою «А», трапезної, позначеної літерою «Б», швейної майстерні, позначеної літерою «З», пожводойми, позначеної літерою «К», огорожі та відмостки. У житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «А» значаться келії, які на першому поверсі позначені цифрами 5, 7, 8, 11, 22, 24, 26, 27, 30, 32, 34, 35,

37 та на другому поверсі позначені цифрами 7, 8, 12, 15, 16, 20, 21, 27, 28, 32, 33, 40, 41, 42, 43, є санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня. В житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «Б» значаться келії, позначені цифрами 7 та 3 (2 поверх), ванна, вбиральня, трапезна. У будівлі культової споруди - монастирі, позначеного під літерою «А», знаходяться також каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, келії, коридори, санітарно-побутові приміщення. Цей об`єкт нерухомості є єдиним цілісним комплексом культової споруди монастиря, призначеним для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій, передбачених внутрішніми постановами Української Греко-Католицької Церкви та місцевими традиціями (пункт 2.3 Статуту).

ОСОБА_1 (сестра ОСОБА_13 ) на момент відкриття провадження у справі перебувала в монашому стані: 20 грудня 2003 року прийшла до монастиря, постриг у рясу отримала 15 лютого 2008 року, а постриг в Малу

схиму - 22 вересня 2003 року.

Декретом від 27 квітня 2017 року № ВА 17/162 Верховний Архієпископ

Києво-Галицький Української Греко-Католицької Церкви постановив закрити монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що знаходиться в

смт. Великі Бірки Тернопільського району та всі залежні монастирі. Доручено сестрі ОСОБА_14 управляти майном і справами монастиря до моменту заснування нового монастиря.

Протоколом від 06 травня 2017 року № 6/2017 монахиня ОСОБА_15 повідомила Управління Тернопільсько-Зборівської єпархії Української

Греко-Католицької Церкви про те, що 05 травня 2017 року сестри, у тому числі ОСОБА_16 , особисто, взявши документи і речі приватного вжитку, залишили монастир.

Листом від 09 травня 2017 року № 2017/27а монахиня ОСОБА_15 повідомила Архієпископу і Митрополиту Тернопільсько-Зборівському високопреосвященному кир ОСОБА_17 про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці. Повідомила, що монахині, серед яких ОСОБА_16 , від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтували проти розпоряджень, вибірково їх виконували, ігнорували, багато речей робили за власною волею. Це створювало у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05 травня 2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, на жодну духовну віднову чи реабілітацію не погодилися.

ОСОБА_1 разом з іншими підписантами, зверталася із зверненням від 04 вересня 2017 року № 6/2017 до Синоду Єпископів Української

Греко-Католицької Церкви, Реколекційного центру Львівської Архиєпархії Української Греко-Католицької Церкви, в якому висловлювали незгоду з діями кир Василія Семенюка, Архієпископа і

Митрополита Тернопільсько-Зборівського , якими він іменував ігуменю сестру ОСОБА_2 ( ОСОБА_19 ), через те, що цьому не передував вибір.

ОСОБА_1 разом із іншими підписантами зверталися до владики ОСОБА_20 , протосинкела Тернопільсько-Зборівської Архиєпархії, з листом від 12 жовтня 2017 року № 12/2017, в якому повідомили, що вони не бажали жити у постійному з`ясуванні стосунків із незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді їх звинувачують у непослуху, скаржилися на великий психологічний тиск у монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер.

Як зазначила ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із монашою спільнотою сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці вона залишила житло у Головному Домі . Причина залишення: сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною ігуменею с. ОСОБА_2 ( ОСОБА_22 ) і незаконних діях владики ОСОБА_4 . Після залишення монастиря робила неодноразові спроби повернутись у монастир, однак безрезультатно. У зв`язку з цим змушена була звернутись до суду за захистом.

Декретом від 04 червня 2020 року № 165/2020 архієпископа і митрополита Тернопільсько - Зборівського ОСОБА_33 останній повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у смт. Великі Бірки.

Листом від 20 серпня 2020 року № 238/2020 Архієпископ і Митрополит Тернопільсько - Зборівський ОСОБА_33 звернувся до монахині ОСОБА_13 ( ОСОБА_24 ), у якому надав їй канонічне попередження на один місяць про те, що якщо вона не змінить поведінки, буде звільнена з монашого стану.

Відповідно до заяви начальнику Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року, яку підписала, серед інших і ОСОБА_1 , підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_1 і бажають повернутися проживати за цією адресою. Приїхали до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки замінені. Вони подзвонили в двері, до них вийшла ОСОБА_25 , яка їх не впустила і заявила, що зателефонує владиці ОСОБА_17 і надасть відповідь через 10 хвилин. Однак, прочекавши годину, зрозуміли, що ніхто не вийде, зателефонували в поліцію. Просять захистити їхні права.

Листом від 24 вересня 2020 року № 7164/115/5 т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області Марків Р. повідомив ОСОБА_26 , що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендовано звернутися до суду.

Згідно з декретом про звільнення з монашого стану від 22 жовтня 2020 року № 460/2020 Архієпископ і Митрополит Тернопільсько -

ОСОБА_27 постановив монахиню ОСОБА_13 ( ОСОБА_24 ), члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха Святослава

від 27 квітня 2017 року, звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають.

ОСОБА_1 зареєстрована в будинку монастиря

АДРЕСА_1 з 19 листопад 2013 року (будинкова книга прописки громадян).

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуу постанові від 12 червня 2023 року уподібній справі № 607/15144/20 за позовом релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до ОСОБА_28 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_28 до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, відступаючи від висновку щодо юрисдикції спору, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 607/15017/20-ц (провадження № 61-5940св22), дійшов наступних висновків, які підлягають врахуванню у розглядуваній справі.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність (частина перша статті 35 Конституції України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Право власності релігійних організацій охороняється законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце

проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Положеннями статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Келія - це спеціальна кімната, чи будинок, у якому мешкають ченці в монастирі. Проживання монаха у келії є основою монашого життя, яке полягає у послуху, євангельському та аскетичному способі життя, покірній апостольській праці. Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома». Наголос робиться на аспекті важливості об`єкта (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкта, приміром, його відповідності певним вимогам.

ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства, та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи.

У пункті 52 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» (заява № 60010/08) суд нагадав, що поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, рішення у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 141, від 17 жовтня 2013 року, та наведені у ньому посилання).

У пунктах 69, 123 рішення від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) ЄСПЛ сформулював позицію, відповідно до якої автономія релігійних організацій від держави не є необмеженою та категоричною у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ.

Як правило, право на свободу релігії, гарантоване Конвенцією, виключає будь-яку дискрецію з боку держави. Проте це не заперечує можливості та необхідності судового контролю з боку держави за дотриманням прав осіб, гарантованих Конвенцією.

Відповідно, вирішуючи конфлікт між двома правами, які однаково захищені Конвенцією, слід збалансувати право особи на приватне життя та право релігійної організації на автономність. Держава покликана гарантувати обидва ці права, і якщо захист одного призводить до втручання у інше, то вона має обрати належні засоби, аби зробити таке втручання пропорційним до мети, яку переслідує.

У розглядуваній справі спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яка розташована в будівлі, що належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».

Релігійна організація, звернувшись до суду загальної юрисдикції із позовом про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а в подальшому ОСОБА_1 , яка вступивши в цивільний процес, заявила зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнали юрисдикцію держави щодо вирішення цивільно-правового спору, що виник між ними.

Вказаними діями сторони фактично вказали на неможливість врегулювання виниклих між ними відносин в межах канонічного права.

Крім того, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) потребує вчинення відповідних дій уповноваженими органами.

При вирішенні спору щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житлом суду необхідно встановити, чи наявний спір про право; чи було порушено право особи; чи постраждала особа (прямо чи опосередковано) від стверджуваного порушення; з`ясувати зв`язок особи із конкретним місцем проживання та обставини справи.

За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав, що питання поставлені перед судом у справі

№ 607/15144/20 (які є аналогічними питанням, які постали у розглядуваній справі), не свідчать про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір стосується цивільних прав та обов`язків сторін та підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України, а норми національного законодавства, з урахуванням наведеної практики ЄСПЛ, регулюють відносини, що виникають з приводу користування келією, яка вважається житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуу постанові від 12 червня 2023 року в справі № 607/15144/20 підлягають врахуванню при вирішенні розглядуваної справи.

Натомість висновки апеляційного суду щодо закриття провадження у справі не узгоджуються із вищенаведеними висновками Верховного Суду у постанові від 12 червня 2023 року в справі № 607/15144/20.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Оскільки висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі є помилковим, то відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою, вона підлягає скасуванню, а

справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського апеляційного судувід 28 квітня 2022 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович