Постанова

Іменем України

28 грудня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/15274/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Завод 410 ЦА»

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва

від 14 червня 2023 року

в складі судді Букіної О. М.

у цивільній справі №760/14756/22 Солом`янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства «Завод 410 ЦА»

про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (далі - ДП «Завод 410 ЦА», Завод), в якому просив стягнути з відповідача на його користь:

- заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі - 28 305,31 грн;

- середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні в розмірі - 60 183,09 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , 11.08.2020 був прийнятий на роботу на ДП «Завод 410 ЦА».

Відповідно до наказу №177/о від 30.05.2022 позивача звільнено з посади менеджера з постачання відділу комплектації Управління закупівель ДП «Завод 410 ЦА» з 31.05.2022 за згодою сторін.

На момент звільнення заборгованість по нарахованій заробітній платі в розмірі 28 305,31 грн не була виплачена позивачу, за період - лютий - 11 905,87 грн, березень - 6 500,00 грн, травень 2022 р. - 9 899,41 грн.

Відповідно до відпрацьованих календарних місяців у січні-лютому, середньоденна заробітна плата позивача становила 607,91 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2022 р. по 28.09.2022 р. (99 календарних дні *607,91 грн.) становить 60 183,09 грн.

29.09.2022 р. позивач направляв відповідачу вимогу про виплату заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 81 193,48 грн.

Проте, станом на 14.10.2022 року відповідач має перед позивачем заборгованість в розмірі 88 488,40 грн.

Відповідач позов не визнав з тих підстав, що через військові дії та введення воєнного стану у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність, і такі ж обставини підтвердила Торгова-промислова палата України своїм листом від 28.02.2022, а тому остаточний розрахунок з позивачем у день звільнення не здійснений не з вини ДП «Завод 410 ЦА».

Вказував, що сума заборгованості у позовній заяві не відповідає сумі, що зазначена у фінансово-бухгалтерській документації по заробітній платі, оскільки згідно документів сума заборгованості становить 23 638,21 грн, а не 28 305,31 грн, як то вказував позивач. Зазначив про відсутність підстав для стягнення за ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримку розрахунку в розмірі 60 183,09 грн через відсутність вини з боку відповідача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Завод 410 ЦА»на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість по заробітній платі за лютий-травень 2022 року у розмірі 23 638,21 грн,

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23 638,21 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не врахував доводів щодо відсутності правових підстав для застосування до відповідача відповідальності за ст. 117 КЗпП у зв`язку із відсутністю вини підприємства в затримці проведення остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні.

Вказував, що суд першої інстанції вирішуючи питання застосування ст. 117 КЗпП у своєму рішенні від 14.06.2023 посилався на те, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження настання обставин непереборної сили (форс-мажору), ігноруючи при цьому Лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України).

Додав, що при звільненні ОСОБА_1 не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини які не залежали від волі відповідача та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем та полягали в наступному. ДП «Завод 410 ЦА» здійснює господарську діяльність у відповідності до діючого законодавства України, зокрема, на виконання робіт з капітального ремонту, модернізації, переобладнання і технічного обслуговування літаків типу Антонов , завод має сертифікати міждержавного авіаційного комітету, український національний авіаційних властей, сертифікат відповідності російських авіаційних влад. Крім цього система якості заводу сертифікована за міжнародними стандартами серії ІSО, а також аерокосмічного комплексу AS/EN. З огляду на те, що виконуються роботи по ремонту військових літаків, завод має сертифікат стандарту НАТО - AQAP, а також ліцензію Міністерства промислової політики на ремонт військової авіаційної техніки. Також, зазначається, що ДП «Завод 410 ЦА» залучене до ремонту авіаційної техніки типу АН Повітряних сил Збройних сил України та підтримання її льотної придатності.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Позивач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки дана справа є малозначною та ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 11.08.2020 року був прийнятий на роботу на ДП «Завод 410 ЦА» за накозом№256/о від 10.08.2020(а. с. 9).

Наказом №177/о від 30.05.2022 року позивача звільнено з посади менеджера з постачання відділу комплектації Управління закупівель ДП «Завод 410 ЦА» з 31.05.2022 року за згодою сторін (а. с. 10). У тексті наказу про звільнення ОСОБА_1 відсутня вказівка про нарахування і здійснення виплати заробітної плати.

Відповідно до витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 14.10.2022 відповідач за період з 01.02.2022 по 31.03.2022, а також з 01.05.2022 по 31.05.2022 нараховував позивачу заробітну плату, однак не сплачував із заробітної плати обов`язкових платежів (а. с. 12-17).

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України. За вказаний період розрахунок з ОСОБА_1 проведено не було.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, а також рішення суду в цій частині щодо розміру не оскаржувалося позивачем, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.

Вирішуючи спір у частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, а також врахувавши вищенаведені обставини та застосувавши норми трудового законодавства, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог в цій частині.

Суд першої інстанції, застосувавши положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, врахувавши правові висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, достовірно встановивши, що відповідач не спростував доводи позивача щодо нарахування і не виплату йому заробітної плати за період з 01.02.2022 по 31.05.2022 та врахувавши положення статті 117 КЗпП України, а також врахувавши розмір середньоденної заробітної плати - 607,91 грн, дійшов обґрунтованого висновку про обов`язок відповідача виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2022 по 28.09.2022.

Вирішуючи питання про співмірність розміру середнього заробітку, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України критеріям розумності та справедливості, судом правильно застосовано правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та вірно враховано, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України (60 183,09 грн) значно більший розміру нездійсненого розрахунку при звільненні (23 638,21грн); період затримки виплати такої заборгованості (99 днів); дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах (перший вживав своєчасних активних дій щодо стягнення належних йому сум, а другий в розумні строки не виплатив основну суму заборгованості); співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до 23 638,21 грн.

Доводи апеляційної скарги не місять доводів, щодо невірного визначення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні а зводяться до незгоди з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку, як то передбачено ст. 177 КЗпП, зокрема через відсутність вини підприємства.

Перевіряючи доводи скаржника щодо ігнорування судом першої інстанції Листа від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 ТПП, яким встановлено настання обставин непереборної сили (форс-мажору), колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість таких доводів з огляду на наступне.

З останніх висновків Верховного суду вбачається, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства залучена під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час дії воєнного стану.

Отже, сам по собі Лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 ТПП не завжди може буде виправданням для невиконання взятих на себе зобов`язань. І лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами він може засвідчити існування форс-мажорних обставин і мати доказову силу в суді.

Судом вірно враховано висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) з якої вбачається, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів".

Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП "Завод 410 ЦА" на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне вирішення спору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не знайшли свого підтвердження.

Отже, висновок суду про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обґрунтованим, відповідає наявним в матеріалах справи доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Завод 410 ЦА - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська