29.06.2023 Єдиний унікальний номер 205/5338/18
Провадження № 2/205/422/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог тим, що вона та ОСОБА_2 12 серпня 1994 року зареєстрували шлюб та відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року №205/13/18 шлюб між ними розірвано. Зазначає, що за час сумісного життя у шлюбі ними було набуто спільне майно, зокрема, автомобілі марки «HONDA JAZZ» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; марки «MERCEDES BENZ 208CDI», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; марки «MERCEDES BENZ 312», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; марки «HONDA PILOT» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 . Вказує, що оскільки зазначені автомобілі придбано нею та відповідачем під час перебування у шлюбі, то ці автомобілі є спільним майном подружжя, та знаходяться у володінні відповідача і вона не має доступу до них, то є справедливим поділ сумісного майна шляхом виділення (грошової компенсації) їй вартості 1/2 кожного автомобіля, ринкова вартість яких складає 738 219 грн., а 1/2 частина їх вартості становить 369 109,50 грн. На підставі вищевикладеного вона просила поділити спільне рухоме майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації 1/2 частини вартості кожного автомобіля в розмірі 369 109,50 грн., а також стягнути судові витрати у справі пропорційно до задоволених вимог.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено судове засідання для розгляду клопотання представника позивача ОСОБА_3 про витребування цивільної справи №205/5338/18 у судового експерта автотоварознавця, поновлення провадження у справі та призначення автотоварознавчої експертизи.

05 листопада 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 та витребувано цивільну справу № 205/5338/18 у експерта автотоварознавця Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , без виконання ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2020 року про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено проведення судового засідання.

14 січня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про призначення судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі та зупинення провадження до закінчення проведення експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2022 року поновлено провадження у цивільній справі, продовжено розгляд справи та призначено підготовче судове засідання.

16 серпня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача та призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу на підставі інформації про транспортний засіб, а також зупинено провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2022 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

22 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмолено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у цивільній справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року відмолено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у цивільній справі.

28 березня 2023 року у підготовчому судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, судом ухвалено про закриття підготовчого судового засідання та призначено розгляд справи по суті.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, лише надав до суду заяву про відкладення судового засідання на три місяці через необхідність у лікуванні.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17 жовтня 2014 року вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд зважає на те, що розгляд справи уже неодноразово відкладався через відсутність відповідача.

Слід також зазначити, що у відповідача було достатньо часу для особистої явки у судові засідання та подачі до суду відповідних клопотань по суті справи, відзиву, пояснень, доказів, тощо, так як справу було прийнято суддею до свого провадження 20 жовтня 2020 року, а у справі до судового засідання, на яке знову не прибув відповідач.

При цьому, в день судового засідання - 29 червня 2023 року, ОСОБА_2 особисто до канцелярії суду була подана чергова заява про відкладення судового засідання, в якій він зазначає про неможливість прибути до суду, що суперечить діям відповідача, а з долучених до вказаної заяви документів не вбачається поважності причин для чергового відкладення справи на іншу дату.

Враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

12 серпня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб, де після укладення якого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », про що зроблено запис №703, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_5 (а. с. 8).

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке набрало чинності 21 червня 2018 року (а. с. 9).

Згідно відповіді Територіального сервісного центру №1242 Регіонального сервісного центру Дніпропетровської області Міністерства внутрішніх справ №31/4/1242-40аз від 14 червня 2018 року транспортні засоби: «HONDA JAZZ» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; «MERCEDES BENZ 208CDI», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; «MERCEDES BENZ 312», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; «HONDA PILOT» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , зареєстровані та належать на правах приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

Крім того, з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області Головного сервісного центру МВС №31/4-12аз від 13 липня 2020 року вбачається, що: транспортний засіб марки «HONDA JAZZ» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , 16 листопада 2006 року зареєстровано за ОСОБА_2 , а 04 серпня 2018 року на підставі договору укладеному у СГ №615 від 04 серпня 2018 року перереєстровано на нового власника з вартістю продажу 126 179 грн.; транспортний засіб марки «MERCEDES BENZ 208CDI», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , 06 листопада 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 , а 11 вересня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ №1242/2019/1662193 від 11 вересня 2019 року перереєстровано на нового власника з вартістю продажу 134 960 грн.; транспортний засіб марки «MERCEDES BENZ 312», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , 14 листопада 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 , а 11 вересня 2019 року на підстав договору купівлі-продажу укладеному в СГ №7529/19/001129 від 11 вересня 2019 року перереєстровано на нового власника з вартістю продажу 7 000 грн.; транспортний засіб «HONDA PILOT» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , 02 вересня 2009 року зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 119).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Таким чином з наявних матеріалів справи судом встановлено, що транспортні засоби: «HONDA JAZZ» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; «MERCEDES BENZ 208CDI», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; «MERCEDES BENZ 312», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; «HONDA PILOT» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно із пунктами 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, згідно пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15- ц (провадження № 61-9018сво18).

Отже, оскільки судом встановлено, що автомобіль «HONDA JAZZ» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , 04 серпня 2018 року на підставі договору укладеному у СГ №615 від 04 серпня 2018 року перереєстровано на нового власника з вартістю продажу 126 179 грн.; автомобіль «MERCEDES BENZ 208CDI», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , 11 вересня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ №1242/2019/1662193 від 11 вересня 2019 року перереєстровано на нового власника з вартістю продажу 134 960 грн.; автомобіль «MERCEDES BENZ 312», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , 11 вересня 2019 року на підстав договору купівлі-продажу укладеному в СГ №7529/19/001129 від 11 вересня 2019 року перереєстровано на нового власника з вартістю продажу 7 000 грн., а тому відповідно до вказаних відомостей враховується їх вартість при поділі майна подружжя.

Також за вимогами закону, для цілей поділу майна подружжя визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Відповідно до висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №5216-22 від 26 жовтня 2022 року за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі №205/5338/18, що здійснювалась на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року судовим експертом Кравченком О.Г., середня ринкова ціна колісного транспортного засобу марки «HONDA PILOT» 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , станом на 31 липня 2018 року складає 470 080 грн. (а. с. 182-187).

Відповідач ОСОБА_2 іншого висновку щодо вартості спірного майна на спростування вищевказаних даних до суду не надав, а також не надав належних, допустимих та достатніх доказів того, що всі вищезазначені транспортні засоби були придбані за його особисті кошти, лише у підготовчому судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог без надання будь-яких доказів на підтвердження заперечень.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі №760/789/19).

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

За змістом (правами й обов`язками щодо поділу неподільної речі шляхом присудження позивачеві компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цю річ і її виділення відповідачеві), одним із об`єктів (неподільною річчю, поділу якої стосується спір) і суб`єктами (особами, які набули у власність це майно, перебуваючи у шлюбі) спірні правовідносини у справі № 347/955/16 є подібними до спірних правовідносин у вказаній справі.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, враховуючи права та інтереси сторін у справі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів в розмірі 369 109,50 грн., беручи до уваги наявні в матеріалах докази вартості транспортних засобів та висновок Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №5216-22 від 26 жовтня 2022 року за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, яким експертом визначено середню ринкову ціну колісного транспортного засобу марки «HONDA PILOT» 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , станом на 31 липня 2018 року, в розмірі 470 080 грн., а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Також частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до акту №5216-22 від 26 жовтня 2022 року здачі-приймання висновку експерта №5216-22 за ухвалою від 16 серпня 2022 року у цивільній справі №205/5338/18, вартість проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цій справі становить 6 606,95 грн. (а. с. 188).

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену позивачем суму судового збору в розмірі 3 691,10 грн. та витрати, які пов`язані з проведенням судової експертизи, у розмірі 6 606,95 грн.

Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_1 у цій цивільній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 23 травня 2018 року надавали адвокати Токовенко О.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1126 від 13 лютого 2003 року і ордер на надання правничої (правової) допомоги Серії ДП №2098/002 від 23 травня 2018 року), та ОСОБА_7 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №0848 від 08 квітня 1999 року) (а. с. 12-14, 15).

Згідно із положеннями п. п. 5.2., 5.6.-5.8. вищевказаного договору гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до цього договору. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Підставою для сплати гонорару є акт наданих послуг. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано: додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 24 травня 2018 року «тарифи на послуги (гонорар)» від 23 травня 2018 року; акт наданих послуг від 20 липня 2018 року на суму 11 050 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №3 від 25 липня 2018 року про сплату ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 11 050 грн. за послуги згідно акту від 20 липня 2018 року (а. с. 15-17).

Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 також висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Також Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19 зазначено, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору.

Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначила про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», і такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем ОСОБА_1 послуг адвоката та понесення ним витрат на правову допомогу в розмірі 11 050 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Також при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Так, розглядаючи надані позивачем докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 11 050 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг.

Окрім того, Суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Суд звертає увагу також на те, що з наданого суду акту наданих послуг від 20 липня 2018 року до договору про надання правової допомоги від 23 травня 2018 року вбачається, що адвокати зокрема, витратили на: попереднє опрацювання матеріалів 1 годину; опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, опрацювання судової практики 2 години. Крім того, відповідно до додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 23 травня 2018 року розрахунок вартості однієї години надання послуг адвокатом складає суму 850 грн.

При цьому, вищезазначені послуги адвокатів не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відтак, витрати на здійснення вищевказаних послуг не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 550 грн. за 3 години роботи.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, а її обсяг було встановлено з матеріалів справи, та враховуючи співмірність витрат на правову допомогу з обсягом і змістом наданої правової допомоги, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу за 10 годин у сумі 8 500 грн., які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 65, 69-71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне рухоме майно подружжя, а саме: автомобіль марки «HONDA JAZZ» 2006 року випуску, автомобіль марки «MERCEDES BENZ 208CDI», 1996 року випуску, автомобіль марки «MERCEDES BENZ 312», 1995 року випуску, автомобіль марки «HONDA PILOT» 2008 року випуску, та стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_7 ) грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спільного рухомого майна подружжя в розмірі 369 109,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_7 ) понесені і документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 3 691,10 грн., витрат, які пов`язані з проведенням судової транспортно-товарознавчої експертизи, в розмірі 6 606,95 грн., а також документально підтверджених витрат на правову допомогу в розмірі 8 500 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.П. Терещенко