КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Фінагєєва І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Київське лісове господарство» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки,

за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року,

встановив:

в серпні 2021 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах Бучанської районної державної адміністрації Київської області з позовом до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки з кадастровим номером :01:023:5170, площею 0,1286 га в межах с. Крюківщина Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області посилаючись на те, що вказана земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, в зв`язку з чим є державною власністю та не може передаватися у приватну власність згідно із законом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу міський голова міста Вишневе Бучанського району Київської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції буз змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення прокурора та представника відповідача - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що на підставі рішення 59 сесії Крюківщинської сільської ради 7 скликання від 12 березня 2020 року № 10/4 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1286 га в межах с. Крюківщина Києво-Святошинського (нині Бучанського) району Київської області. Відповідно дорозробленої проектної документації із землеустрою ОСОБА_1 зареєстрував право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:023:5170.

Вказане рішення прийняте з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, оскільки земельна ділянка належить до земель лісового призначення, в зв`язку з чим є державною власністю та не може передаватися у власність згідно з законом. Вилучення земель із постійного користування лісогосподарських підприємств відносилося виключно до компетенції Кабінету Міністрів України, а отже Крюківщинська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області не мала необхідного обсягу повноважень для виділення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що ні ДП «Київське лісове господарство», ні Кабінет Міністрів України не давали дозволу на відчуження спірної земельної ділянки із державної власності, оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна не проведена уповноваженим на те органом державної влади та за відсутності згоди Київського обласного та по м. Києву управління лісового господарства.

На час звернення з позовом право розпорядження земельними ділянками, до складу яких входить спірна земельна ділянка, покладено на Бучанську районну адміністрацію Київської області. В зв`язку з цим позивач просив:

- усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1286 га, що розташована в межах с. Крюківщина Бучанського району Київської області, шляхом визнання недійсним рішення п`ятдесят дев`ятої сесії Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 7 скликання від 12 березня 2020 року № 10/4 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 ;

- усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1286 га, що розташована в межах с. Крюківщина Бучанського району Київської області, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51780756 від 26 березня 2020 року з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:023:5170;

- усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною Київської області адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1286 га з кадастровим номером :01:023:5170, що розташована в межах с. Крюківщина Бучанського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суд визнає обґрунтованим належним чином потребу у зверненні прокурора з цим позовом в інтересах органу виконавчої влади, який не має можливості самостійно захистити свої права у суді. Однак суд вважав, що ефективним способом захисту права власності у спірних правовідносинах є вимога про витребування земельної ділянки від нинішнього її володільця, тоді як позивач наполягає на тому, що його порушене право може бути поновлене шляхом пред`явлення негаторного позову, оскільки на переконання позивача, незважаючи на реєстрацію права власності за відповідачем у останнього не могло виникнути право приватної власності на спірну земельну ділянку, тобто не відбувся перехід права власності на вказане нерухоме майно від позивача до відповідача.

Такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки судом було неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до частин 1-3, 4 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В ст. 264 ЦПК України закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки вказаним порушенням закону при передачі земельної ділянки у приватну власність та зазначив підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ту обставину, що позивач не заявив вимоги про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_3 , що є неефективним способом захисту права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

В статті 18 ЗК України закріплено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (ч. 1 статті 19 ЗК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Пунктом «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передання у власність.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

У зв`язку з цим застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Основна особливість правового режиму земель лісогосподарського призначення полягає у нерозривному зв`язку їх використання з лісокористуванням.

Згідно з частиною першою статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

Згідно статті 12, частини першої статті 20, частини першої статті 122 та частини третьої статті 149 ЗК України, як виконавчі комітети, так і ради не наділені повноваженнями щодо вилучення земель лісогосподарського призначення з державної власності.

За положеннями ст. 398 ЦК України титульним володінням слід вважати те положення, яке має відповідну правову підставу: договір з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Об`єктом титульного володіння, на відміну від фактичного володіння, може бути будь-яке майно (у тому числі і нерухоме), не вилучене з цивільного обороту, яке може бути об`єктом приватної власності. Отже, якщо чинним законодавством не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, це означає, неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку.

За положеннями статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

При зверненні до суду позивач посилався на положення ст. 391 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16 звернуто увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. У даному випадку помилкова з огляду на обставини справи юридична кваліфікація позивачем і судами першої й апеляційної інстанцій позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статей 330, 387 і 388 ЦК України, призвела до неправильного вирішення справи. Суди першої й апеляційної інстанцій, правильно встановивши усі обставини справи, зокрема, незаконність передачі органами місцевого самоврядування земельної ділянки у приватну власність, що суперечить нормам чинного законодавства, мали підстави для задоволення позовних вимог. Однак вони помилково вважали застосовними до спірних правовідносин приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу і безпідставно відмовили у задоволенні вимоги прокурора, спрямованої на повернення земельної ділянки. За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Встановивши, що мета позову спрямована на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення, Велика Палата Верховного Суду розглядає вимогу витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку як вимогу про повернення цієї ділянки за правилами негаторного позову.

Як було видно з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 59 сесії VII скликання від 12 березня 2020 року № 10/4 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1286 га в межах с. Крюківщина, Києво-Святошинського району, Київської області, передано йому у власність вказану земельну ділянку площею 0,1286 га. Вирішено здійснити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку.

20 березня 2020 року здійснено державну реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1286 га в межах с. Крюківщина, Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер :01:023:5170, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 серпня 2021 року № 269281966.

ДП «Київське лісове господарство» листом від 01.09.2021 №01-658 повідомило Києво-Святошинську окружну прокуратуру про те, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року та даних публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером :01:023:5170 розташована на землях лісогосподарського призначення державного лісового фонду підприємства за межами лісогосподарського призначення державного лісового фонду підприємства та підприємство не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:023:5170, проект землеустрою не погоджувався.

ВО «Укрдержліспроект» повідомило заступнику Києво-Святошинської окружної прокуратури про те, що у 2019 році передало Держгеокадастру України всю наявну інформацію щодо окружних меж лісогосподарських підприємств.

У відповідь на запит Києво-Святошинської окружної прокуратури від 06 серпня 2021 року №601вих-21 до Кабінету Міністрів України стосовно інформації про погодження Кабінетом Міністрів України вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, а також для з`ясування факту прийняття розпорядження про вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки Секретаріат Кабінету Міністрів України листом повідомив, що рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності земельної ділянки з кадастровим номером :01:023:5170 не приймалося.

Доводи відповідача - Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про те, що є недоведеним факт перебування спірної земельної ділянки на момент видачі оскаржуваного рішення в постійному користуванні Державного підприємства «Київське лісове господарство», оскільки така довідка видана особою, яка є третьою особою у справі, є необґрунтованими.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Наказу Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 26.07.2019 №92 було затверджено матеріали лісовпорядкування 2014-2015 років державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства. В Додатку міститься Перелік матеріалів лісовпорядкування 2014-2015 років ДП «Київський лісгосп», Проект організації та розвитку лісового господарства «Київське лісове господарство» Васильківське лісництво, План лісонасаджень ДП «Київський лісгосп» Васильківське лісництво, Схема розміщення урочищ на території сільських рад, зокрема, Крюківщинської сільської ради.

У відповідь на запит заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури ВО «Укрдержліспроект» листом від 18.08.2021 №427 було надано фрагмент з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталу 1 Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» і межами його таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років та межами земельної ділянки з поданим кадастровим номером.

На підтвердження підстав для звернення з цим позовом в інтересах Бучанської районної державної адміністрації Київської області Києво-Святошинська окружна прокуратура надає лист від 06 вересня 2021 року № 812вих-21, в якому повідомляла Бучанську районну державну адміністрацію Київської області про намір звернутися до суду з позовом усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки. Листом від 29.09.2021 №01.3-35/1336 Бучанська районна державна адміністрація Київської області повідомила, що не має фінансової можливості сплатити судовий збір за подання позовної заяви.

Відповідно до п. 7 ст. 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 9 ст. 120 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб.

Спірна земельна ділянка в силу положень статей 19, 57, 84 ЗК України та статті 5 ЛК України відносилась до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства.

У зв`язку з чим вбачається, що зміна цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення відбулась з порушенням вимог ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України.

В ст. 264 ЦПК України закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:

6) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

7) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

8) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

9) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

10) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки вказаним порушенням закону при передачі земельної ділянки у приватну власність та зазначив підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ту обставину, що позивач не заявив вимоги про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_3 , що є неефективним способом захисту права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Разом з тим, позовні вимоги слід задовольнити частково, з огляду на те, що вимоги прокурора щодо визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого була передана у приватну власність спірна земельна ділянка, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №51780756 від 26.03.2020 про право приватної власності на спірну ділянку за ОСОБА_3 не призводять до відновлення порушеного права. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц міститься правовий висновок, згідно якого однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково та усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,1286 га з кадастровим номером :01:023:5170, що розташована в межах с. Крюківщина Бучанського району Київської області шляхом її повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в сумі 12 366 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку на протязі тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді