Справа № 523/3235/21
Провадження №2/523/2496/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Мішаглі Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа- приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., в якій просила встановити факт визнання батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соболівка, Котовського району, Одеської області. Крім того, просила визнати право власності на 1/1 частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позов мотивується тим, що позивач перебувала в фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_4 з червня 2002 року. Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син- ОСОБА_3 . Дані про дитину записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина. При зверненні 21 вересня 2020 року до приватного нотаріуса ОМНО Джулай С.В. з заявою про внесення відомостей до спадкової справи, позивачу відмовлено в зв`язку з тим, що не встановлено факт батьківства померлого відносно сина позивача.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та останній є спадкоємцем першої черги після смерті батька, просила задовольнити позовні вимоги.

В матеріалах справи наявний відзив відповідача ОСОБА_2 в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що ОСОБА_4 є рідним братом відповідача ОСОБА_2 . Після смерті брата ОСОБА_4 відповідач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак оформити свої спадкової права відповідач не має можливості через подання позивачем ОСОБА_1 даної позовної заяви. Зазначив, що покійний брат ніколи не вказував, що в нього є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приймав його як сина за життя. Зазначив також те, що у позивача ОСОБА_1 за життя ОСОБА_4 не виникла потреба у встановленні факту батьківства, так як і в останнього, тому можна зробити висновок, що позивач користуючись смертю ОСОБА_4 , обманним шляхом хоче заволодіти майном покійного.

Посилаючись на те, що за життя ОСОБА_4 не було зроблено судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, ОСОБА_4 мав можливість внести відомості про себе, як про батька ОСОБА_3 шляхом подання заяви до органів реєстрації актів цивільного стану про визнання батьківства, але цього не було зроблено, що підтверджує факт того, що він не вважав себе батьком ОСОБА_3 , а позовна заява ОСОБА_1 про встановлення факту визнання батьківства неаргументована взагалі ніякими фактами, тому просив в задоволенні позову відмовити (а.с.44-46)

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 виданим 18 квітня 2006 року Новоселівською сільською радою Котовського району Одеської області(а.с.17).

З Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 10 складеного відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що відомості про батька внесені за вказівкою заявника (а.с.103-104).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданим Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 27 квітня 2020 року зроблено актовий запис № 441 (а.с.19).

З витребуваної за клопотанням сторони позивача спадкової справи №17/2020 до майна померлого ОСОБА_4 (а.с.78-107), вбачається, що 28 серпня 2020 року заяву про прийняття спадщини після смерті брата подав ОСОБА_2 (а.с.96 зворот). Крім того, 21 вересня 2020 року до приватного нотаріуса ОМНО Джулай С.В. звернувся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою в якій просив внести його в список спадкоємців, як сина померлого ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.99). З аналогічною заявою звернулася ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_3 (а.с.99 зворот).

Крім того, судом встановлено, що в померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , є донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копіює Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № (а.с.88 зворот-89).

Стороною позивача надано на підтвердження викладених у позовній заяві обставин наступні докази:

-письмовий доказ під назвою "Заповіт" повністю написаний від руки, російською мовою, від імені ОСОБА_4 , в якому зазначено, зокрема про те, що останній все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося заповідає своєму синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який носить прізвище матері ОСОБА_1 , з якою він проживає разом з 2002 року, що підтвердив своїм підписом (а.с.24-25);

-Фотознімки, на яких відображені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у різний період часу та у різній обстановці (а.с.25-30);

-Копію вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по кримінальному провадженню № 523/3266/20, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був притягнути до кримінальної відповідальності за ст. 126-1 КК України, а саме за умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних, психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи. Зі змісту вироку вбачається, що потерпілою по вказаному кримінальному провадженню є - співмешканка, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах обвинувачений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.188-189).

За клопотанням сторін допитані свідки, які пояснили наступне.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що являється сином відповідача ОСОБА_2 . Позивача ОСОБА_1 бачив всього два рази на похороні бабки та на похороні дяді ОСОБА_4 . З покійним дядьком був у різних відносинах, у періоди коли він вживав алкоголь - в поганих. Стверджував, що інших внуків у бабки не бачив. Зазначив, що дядько проживав з різними жінками, ввів розгульний спосіб життя, у нього було багато жінок. Від батька знає, що дядько проживав з жінкою. Знає, що дядько скоїв суїцид, а саме перерізав собі вени у ванній десь на квартирі. В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не був. Додав, що про заповіт йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що знайома з відповідачем та його сім`єю з 2000-х років. Повідомила, що відповідач ОСОБА_2 , померлий ОСОБА_4 та матір проживали разом за адресою: АДРЕСА_2 померлий ОСОБА_4 зникав на певний час. Матері відповідача ОСОБА_2 вона ставила крапельниці. Їй відомо про внука ОСОБА_11 , про внука ОСОБА_12 їй нічого не відомо, його ніколи не бачила, матір відповідача ОСОБА_2 ніколи за останнього не розповідала. Позивача ОСОБА_1 також ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_2 . Позивача ОСОБА_1 не знає. Повідомила, що покійний ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю та братом - відповідачем ОСОБА_2 , ввів розгульний спосіб життя, у нього було багато жінок, пиячив. ОСОБА_4 помер в лікарні, як самогубець, забрали з моргу і одразу повезли на кладовище. Поминок не було так як був коронавірус. Документи з моргу забрала позивач ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що знає позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_4 . Вони познайомилися ще до народження дитини ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_4 покликав його стати хрещеним батьком ОСОБА_12 . Додав, що після смерті матері ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 почали конфліктувати. У померлого ОСОБА_4 були фінансові труднощі, внаслідок чого почав вживати алкоголь та хотів покінчити життя самогубством. Знає, що ОСОБА_15 писав передсмертні записки. Також повідомив, що знає брата покійного відповідача ОСОБА_2 та чув як останній висловлювався, що ОСОБА_3 його племінник. Додав, що йому не відомо чому померлий ОСОБА_4 не записаний батьком ОСОБА_3 , однак за життя померлий говорив, що це його дитина і любив його. Щодо заповіту, повідомив, що останній, ще до смерті ОСОБА_4 , показувала йому позивач ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що знає як позивача ОСОБА_17 , так і відповідача ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_4 . З позивачем ОСОБА_1 познайомилася у 2004 році, остання проживала з разом покійним ОСОБА_4 в квартирі матері покійного. Після смерті матері відносини між померлим та відповідачем погіршилися. До народження дитини позивач ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 проживали два роки в належній їй комунальній квартирі. Додала, що померлий ОСОБА_4 , разом з її чоловіком та батьком померлого забирали дитину ОСОБА_3 з полового будинку. Дитина ОСОБА_3 схожий на покійного ОСОБА_4 . Також їй відомо, що померлий ОСОБА_4 в розписці заповів все своєму сину ОСОБА_3 . Покійний випивав.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що з позивачем ОСОБА_1 друзі, разом працювали з 2001 року, та в 2002 році остання познайомила її з померлим ОСОБА_4 . В подальшому стали хорошими друзями. Коли позивач ОСОБА_1 завагітніла померлий ОСОБА_4 був дуже щасливий. Коли позивач народила її чоловік був за хрещеного батька ОСОБА_3 . На хрестинах був присутній відповідач ОСОБА_2 . Приблизно коли дитині виповнилося 4 місяці позивач та померлий переїхали в нову квартиру. У позивача з померлим був спільний бюджет. Після того, як ОСОБА_3 виповнився один рік, позивач вийшла на роботу, та з дитиною допомагала матір ОСОБА_4 . Також вона була свідком того, як померлий ОСОБА_4 говорив, що все залишить дитині. Про розписку їй нічне відомо.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача ОСОБА_1 з 2003 року, з відповідачем ОСОБА_2 не знайома. Повідомила, що померлий ОСОБА_4 забирав позивача ОСОБА_1 з полового будинку, у них були чудові відносини. Відносини між померлим та сином ОСОБА_3 теж були чудові. Батьки померлого приймали активну участь у вихованні дитини ОСОБА_3 . Позивач та померлий проживали разом близько 18 років, у них був спільний бюджет, до останнього часу проживали в іпотечній квартирі за адресою: Капітана Кузнецова, м. Одеса, яку купували разом. Потім померлий ОСОБА_4 почав випивати, в останній час у нього були періодичні запої та суїцидні думки. Померлого ховала позивач ОСОБА_1 . Додала, що брати - померлий ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 , були ворогами.

Відповідно до змісту ч.1, ч.2 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст.128 СК Україниу разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК України. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Усі вони беруть участь у справі як заявники, а органи опіки та піклування й інші особи (залежно від обставин справи) - як заінтересовані особи. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Оскільки, ОСОБА_3 є не єдиний спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 (спадкоємцем є відповідач), який також звернувся із заявою про отримання спадщини після померлого ОСОБА_4 , а тому вбачається спір про право та позивач обрала спосіб захисту своїх прав в порядку позовного провадження.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.06.2006 року, №3 роз`яснюється, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування, передбачені цивільним процесуальним законодавством: пояснення сторін та третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновок експерта. В основу рішення суду не можуть бути покладені лише докази, отримані з порушенням закону, які не мають юридичної сили.

Доказами походження дитини від певної особи можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, визнання особою батьківства, а також інші обставини, що засвідчують походження дитини від певної особи. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Батьківство може бути визнано особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 1ст. 135 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

В третьому абзаці п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2002 року проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. 03 квітня 2006 року позивач ОСОБА_1 нарадила сина- ОСОБА_3 . Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 . Відомості про батька внесені відповідно до ст. 135 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 помер.

Крім показань допитаних у судовому засіданні свідків : ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , введення ними спільного господарства, підтверджено обставинами встановленими вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по кримінальному провадженню № 523/3266/20, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що причиною погіршення сімейних стосунків із співмешканкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є довготривалий конфлікт з приводу розділу сумісно набутого житла.

Факт визнання померлим ОСОБА_4 свого батьківства відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується поясненнями свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 ОСОБА_19 , та письмовим доказом під назвою «заповіт» поскільки є належним та допустимим доказом та стороною відповідача не спростований.

Доказами спільного виховання дитини є фотознімки на яких відображені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у різний проміжок часу та у різній обстановці, зокрема: в домашній обстановці, на святкуванні Нового року (2013 рік), на святі Дня знань (2012 рік), на святі дня ОСОБА_21 (2013 рік) (а.с. 27-30).

Щодо письмового доказу копії передсмертної записки, то судом не приймається остання до уваги, так як з її змісту неможливо однозначно встановити, що остання адресована саме ОСОБА_3 .

Заперечуючи факт визнання за життя померлим ОСОБА_4 батьківства відносно сина ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що за життя останній судово-генетичну або судово-імунологічну експертизу не провів, та відомості про себе, як про батька ОСОБА_3 не вніс, що підтверджує, що він себе батьком не вважав.

Суд критично ставиться до заперечень відповідача, так як останні формуються лише на власних судженнях, які не підтвердженні належними доказами.

Показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 в частині того, що померлий ОСОБА_4 проживав з різними жінками, ввів розгульний спосіб життя, у нього було багато жінок, пиячив, як і показання ОСОБА_9 в частині того, що він ніколи не бачив у бабусі інших внуків, жодним чином не спростовують походження дитини ОСОБА_3 від ОСОБА_4 , та визнання за життя останнім свого батьківства відносно сина.

Отже, сторона відповідача розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, доводи позивача не спростувала, інших доказів, крім показання свідків, на підтвердження своїх заперечень не надала, клопотання про їх витребування не заявила. Суд зазначає, що категорично заперечуючи факт походження дитини ОСОБА_3 від померлого ОСОБА_4 та вказуючи, що позивач у даний спосіб намагається заволодіти майном померлого ОСОБА_4 , сторона відповідача мала право провести генетичний аналіз спорідненості шляхом проведення ДНК експертизи, що є поширеним у всьому світі і визнаний як достовірний прийом встановлення кровної спорідненості, проте не скористалася ним.

Суд також констатує, що в прохальній частині позову позивач просить встановити факт визнання батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому правова підстава позову є встановлення факту батьківства. За такого суд вважає, що помилкове зазначення позивачем в позовній заяві прохальної частини не є підставою для відмови у позові, поскільки призведе до перешкоди в доступі до правосуддя як елемента права на справедливий суд, а відтак порушить статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 55, 124 Конституції України.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_17 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно, суд прийшов до наступного.

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просила визнати право власності на 1/1 частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин, позивачем наданий Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 48984686, згідно якого ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_3 , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м. (а.с.21-22).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи, що стороною позивача не доведено наявність обставин, за яких особа може звернутися до суду за захистом своїх прав у обраний нею спосіб, а саме перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на частину спадкового майна, оскільки звернення до суду з даним вимогами є передчасним.

Суд також зазначає, що визнання права власності, без залучення спадкоємця першої черги ОСОБА_8 , призведе до порушення прав та інтересів останньої.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 735,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5,6, 258-262, 268 ЦПК України,суддя,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно- задовольнити частково.

Встановити факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 735,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05.07.2023 року.

Суддя