Справа № 570/1302/21
Номер провадження 2/570/54/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

за участю: секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне за правилами загального позовного провадження

цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на суму боргу,

в с т а н о в и в :

У зв`язку з тим, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року по справі № 570/3047/13-ц було стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість по договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року в сумі 31175,15 євро, що на день подання позову до суду становила еквівалент в 324817,85 грн., у результаті невиконання рішення суду та умов договору у відповідачки ОСОБА_2 виникла заборгованість, розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та п.5.2.9 та п.6.5 кредитного договору, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого судовим рішенням, за період з 23 травня 2015 року до травня 2020 року, позивач АТ "Альфа-Банк" звернувся до суду із позовом і просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 3% річних та інфляційні втрати в сумі 421703,28 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою Рівненського районного суду від 20 листопада 2023 року змінено найменування позивача з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на Акціонерне товариство "Сенс Банк".

Представник позивача АТ "Сенс Банк" Ременюк Т.О. в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася про слухання справи своєчасно і належним чином. Подала до суду заяву, в якій просить слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила позов задоволити. В разі неявки в судове засідання відповідачки не заперечила проти слухання справи у її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася про слухання справи своєчасно і належним чином. Від її представника, адвоката Зражевського О.В. до суду надійшла заява, в якій він просив слухати справу у відсутності відповідачки та його відсутності, позовні вимоги не визнавав і просив відмовити у задоволенні позову з мотивів, зазначених у поданому ним відзиві на позовну заяву, де він зокрема вказував на те, що строк з моменту прийняття судом вищевказаного рішення до часу стягнення всієї суми заборгованості з ОСОБА_2 у спосіб примусового виконання такого рішення приватним виконавцем не є часом користування кредитом чи простроченою сумою повернення тіла кредиту з боку ОСОБА_2 , а відтак підстав для нарахування 25% (чи 3%) річних на суму заборгованості по тілу у позивача немає. У відзиві на позовну заяву він також зазначав, що долучені до позовної заяви розрахунки сум, які позивач просить стягнути з відповідачки є неправильними, оскільки в таких розрахунках взагалі не враховано суми коштів, які стягувалися із ОСОБА_2 приватним виконавцем в межах виконавчого провадження та зараховувалися на рахунок банку в період часу з квітня 2019 року до грудня 2020 року. З приводу стягнення інфляційних втрат зазначав, що таке стягнення можливе лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривні, а тому в даному випадку відсутні підстави для такого стягнення. Одночасно представник відповідачки у відзиві на позовну заяву вказував на сплив строків позовної давності стосовно позовних вимог, який обраховується із дня винесення рішення Апеляційним судом Рівненської області, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за можливе справу слухати у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 15 березня 2007 року між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банком" (правонаступником якого є АТ "Сенс Банк"), та ОСОБА_2 укладено Договір про іпотечний кредит № 372/07, відповідно до умов якого остання отримала у кредит 30000 євро на строк до 11 березня 2022 року із сплатою визначених договором процентів за користування кредитом.

У цей же день між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банком" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 374/07 на забезпечення виконання Договору про іпотечний кредит, а також іпотечний договір № 394/07 від 16.03.2007 року між банком та ОСОБА_3 , згідно умов якого в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору останнім було передано в заставу Банка належне йому на праві власності нерухоме майно незавершений будівництвом житловий будинок, процент готовності 65,0%, а також земельна ділянка № НОМЕР_1 , розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду від 24 березня 2014 року у справі № 570/3047/14-ц відмовлено в задоволенні вимоги ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по стягнення заборгованості.

22 травня 2015 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського районного суду від 24 березня 2014 року скасоване, позовні вимоги задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість по договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року в сумі 31175,15 євро, що на день подання позову до суду становила еквівалент в 324817,85 грн., а також 2823 грн. судового збору.

22 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього рішення за виконавчим листом № 570/3047/13-ц, виданим 09.07.2015 року Рівненським районним судом.

21 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом, тобто остання сума заборгованості була стягнути приватним виконавцем та перерахована на рахунок стягувача (банку) 21.12.2020 року.

За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судами було встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Кредитним договором, яким їй надано кредит строком до 11 березня 2022 року, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальниці та ОСОБА_3 , який поручився за виконання відповідачкою цього договору на підставі укладених із банком договорів поруки та іпотечного договорів. Судовим рішенням від 22 травня 2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком та його порушення. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження виконаний примусово приватним виконавцем в строк до 21 грудня 2020 року.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (у спосіб примусового стягнення заборгованості приватним виконавцем) 21 грудня 2020 року (дата останнього переказу коштів від приватного виконавця на рахунок Стягувача). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до грудня 2020 року.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки(стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При подачі Відзиву на позовну заяву Відповідач заявила суду про сплив строків позовної давності та застосування наслідків такого.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 грудня 2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням,тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

В той же час, аналізуючи заявлені вимоги суд приходить до наступних висновків.

Реалізуючи свої повноваження, позивач АТ "Сенс Банк" заявив вимогу стягнення в порядку ст.625 ЦК України з відповідачки ОСОБА_2 , зокрема: заборгованості за тілом 292720,36 грн. (розрахованої за період з 23.05.2015 року по 02.06.2020 року); заборгованості за відсотками 1106,49 грн (з 23.05.2015 року по 30.12.2016 року); інфляційних витрат 127866,42 грн. (за період з червня 2015 року по травень 2020 року).

Суд не погоджується з наявністю підстав для задоволення вимоги щодо стягнення заборгованості з розрахунку заявлених позивачем 25% річних за тілом та відсотками, доводами чого є наступні фактичні данні.

В обґрунтування розміру застосованих для розрахунку заборгованості процентів 25% річних (згідно ч.2 ст.625 ЦК України) позивач посилається на п.3.4. Договору про іпотечний кредит, який передбачає наступне: "У випадку порушення Позичальником строку одержаного ним кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 25% річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до п.3.2. та 3.3. цього договору".

Відповідно до п.3.2. Договору про іпотечний кредит: "Нарахування банком процентів за користуванням кредитом починається з дати його видачі готівкою Позичальнику (або оплати розрахункового документа Позичальника з Позичкового рахунку) по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку використовується метод "факт/факт", виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році".

Згідно положення п.3.3. Договору про іпотечний кредит: "Проценти за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно за період з останнього робочого дня попереднього місяця по передостанній робочих день поточного місяця, а також в день кінцевого повернення кредиту, визначеного п.2.3. цього договору та сплачується Позичальником не пізніше останнього робочого дня поточного місяця на відповідний рахунок…"

Системний аналіз цитованих положень кредитного договору в сукупності з практикою Верховного суду у справах, пов`язаних з виконанням кредитних зобов`язань, який розглядає норму частини 2 ст.625 ЦК України дозволяє суду прийти до висновку про те, що передбачений п.3.4. договору розмір процентів за неправомірне користування кредитом 25%, не обґрунтовує можливість його заявлення в межах доводів позовної заяви, оскільки з часу прийняття рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22.05.2015 року, яким фактично зафіксовано суму заборгованості відповідачки по кредитному договору відсутні умови, які обґрунтовують можливість застосування такої процентної ставки, а саме :

1)відсутній факт користування відповідачкою ОСОБА_2 кредитом, оскільки Стягувач у спосіб подачі в 2013 році позову про стягнення всієї суми заборгованості по кредиту фактично достроково припинив його дію і, відповідно, обов`язок Позичальника сплачувати тіло та проценти за користування кредитом у строки та розмірі, періодичністю, визначеною п.3.2. та п.3.3. Договору про іпотечний кредит;

2)Позивачем жодним належним, допустимими та достовірним доказом не доведено факт "неправомірного користування кредитом" з боку Відповідача, безпосередньо з наявністю чого цитований п.3.4. Договору про іпотечний кредит пов`язує можливість застосування підвищеного розміру процентів у 25 % річних;

3)Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року вже стягнуто заборгованість по тілу та процентах, тому фактично заявлення до стягнення сум боргу в розрізі тіла та відсотків є необґрунтованим.

Таким чином, заявлена позивачем сума заборгованості по тілу та відсотках з розрахунку 25 річних не базується на змісті умов Договору про іпотечний кредит, до дня прийняття рішення в даній справі позивач не скористався своїм правом уточнення предмета, підстав та/або розміру своїх вимог, тому з урахуванням принципу диспозитивності суд не може з власної ініціативи вийти за межі позовних вимог і здійснити перерахунок суми боргу виходячи з розміру 3% річних, як це вбачається з ч.2 ст.625 ЦК України, а тому приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу та відсотках за недоведеністю таких позовних вимог.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач в змісті позову та долучених додатках обґрунтовує необхідність стягнення суми заборгованості за "відсотками," в той час як положення Договору про іпотечний кредит № 372/07 від 15.03.2007 року (п.1.4., 2.2.), а також норми ст.1054 ЦК України передбачають можливість нарахування саме "процентів" за користування кредитом, тому за відсутності факту подачі уточнення позовних вимог, суд не погоджується з можливістю стягнення заборгованості по "відсоткам", оскільки в сфері кредитних відносин можливе нарахування процентів, вказані терміни, на думку суду, не є ідентичними по змісту та суті (відсотками розраховуються частка пайових внесків, кількісний показник акцій (ст.162 ЦК України), кількісні показники участі у статутному капіталі (ст.ст.118, 135 ЦК України) тощо, а в розумінні кредитних відносин нараховуються та сплачуються лише проценти (ст.1054 ЦК України).

Таким чином, суд вважає, що при обґрунтуванні вимоги стягнення з відповідачки заборгованості по тілу та відсотках з підстав, в порядку та розмірах, визначених п.3.4. Договору про іпотечний кредит від 15.03.2007 року, а також ч.2 ст.625 ЦК України, позивачем допущене неправильне тлумачення відповідних норм, а тому у задоволені заявлених вищевказаних вимог слід відмовити.

В той же час, суд погоджується з обґрунтованістю вимоги, викладеної в змісті позовної заяви, про стягнення інфляційних витрат, оскільки вимога стягнення інфляційних витрат в даному розмірі базується на нормі ст.625 ЦК України та положеннях договору про іпотечний кредит.

Що стосується розміру заявленої до стягнення вимоги в частині інфляційних витрат, суд вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на цитовану вище правову позицію, про право позивача (Кредитора) вимагати стягнення неустойки за останні 3 роки, які передують подачі позову (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08.11.2019 року № 127/15672/16-ц).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач в порядку ст.267 ЦК України заявив про сплив позовної давності. Суд не вбачає підстав для зупинення чи переривання 3-річної позовної давності пред`явлення вимоги стягнення інфляційних витрат, оскільки стягнення заборгованості мало місце в примусовому порядку приватним виконавцем у спосіб списання коштів з рахунку відповідачки, тому погоджується з вимогою стягнення таких в межах 3-річного строку пред`явлення вимоги.

Таким чином, суд вважає правильним розрахунок заборгованості по інфляційним витратам розрахований за період часу з квітня 2017 року по травень 2020 рік, який згідно наданого розрахунку заборгованості складає 61331,88 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а тому підлягають до задоволення позовні вимоги позивача про стягнення 61331,88 грн. інфляційних витрат згідно ст.625 ЦК України, а в задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

В зв`язку з частковим задоволенням позову відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.76, 78, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.257, 261, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на суму боргу - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Сенс Банк", МФО 300346, , п/р № НОМЕР_2 :

- інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року по справі № 570/3047/13-ц за період з квітня 2017 по травень 2020 року в сумі 61331 (шістдесят одна тисяча триста тридцять одна) гривня 88 копійок;

- судовий збір в сумі 919 (дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 99 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - Акціонерне товариство "Сенс Банк", що знаходиться за адресою: вул.Велика Васильківська, № 100, м.Київ, .

Відповідачка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 25 листопада 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Суддя Остапчук Л.В.