Справа № 459/2984/22 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В.
Провадження № 22-ц/811/1565/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Cалата Я.І.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №459/2984/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення, через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення,-

в с т а н о в и в :

04 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Червоноградського міського суду Львівської області з цим позовом до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення, через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову покликалася на те, що 02 листопада 1982 року її чоловікові ОСОБА_4 виконавчим комітетом Червоноградської міської ради народних депутатів Львівської області видано ордер № 28435 про право на зайняття з позивачкою, як членом його сім`ї, однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Відтоді, чоловік був наймачем, а вона (позивачка) - членом сім`ї наймача, який користується аналогічними правами на житло разом з наймачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер. Вищевказана квартира до цього часу не приватизована. У вказаній квартирі зареєстрований та проживає також син позивачки відповідач, а разом з ним також його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 , учениця ПТУ, хоч вони обоє зареєстровані у іншій квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві власності, на день звернення до суду з позовом, належала її синові відповідно до договору купівлі продажу від 20 липня 2018 року. Таким чином, у однокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , житловою площею 16,74 м2, фактично проживає 4 осіб, при межах норми жилої площі, яка в Україні встановлена в 13.65 м2 на одну особу.

Вважає, що оскільки відповідачу на праві власності належить інша квартира, він міг би проживати у ній разом зі своєю сім`єю, в той час як у позивачки відсутнє інше житло.

Зазначала, що з моменту смерті її чоловіка, відповідач вживає заходів щоб вона не проживала з ним у названій квартирі, створює для неї нестерпні умови проживання, що призводить до погіршення стану її здоров`я.

Стверджувала, що відповідач постійно розпочинає безпричинні сварки, ображає її нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, шарпає її, обмежує у користуванні речами домашньої обстановки, тим самим постійно вчиняє відносно неї психологічне та фізичне насильство, що негативно відображається на її здоров`ї.

За результатами її звернень відносно відповідача виносилися термінові заборонні приписи, складалися протоколи про адміністративні правопорушення, а постановами суду його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак, не зважаючи на це, відповідач своєї поведінки не змінив та продовжує вчиняти протиправні дії.

Враховуючи наведене, просила ухвалити рішення про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_4 через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливе проживання з ним в одній квартирі без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено.

ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_4 , через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливе проживання з ним в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що він та позивачка, яка є його матір`ю, зареєстровані та проживають разом в спірній квартирі, яка по теперішній час є неприватизованою. Стверджує, що саме позивачем з моменту смерті його батька вживаються дії для виселення його з квартири, а саме влаштовує конфлікти, вчиняє сварку після чого викликає поліцію. Стверджує, що на даний час єдиним місцем його проживання є спірна квартира в якій він зареєстрований. Звертає увагу на відсутність прямих доказів в підтвердження того, що конфлікти з позивачкою вчиняє саме він.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2023 року та прийняти нове рішення яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.

05 вересня 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін. Звертає увагу, що скаржник не наводить жодних підстав на спростування порушення ним правил співжиття. У зв`язку з неправомірними діями скаржника відносно неї, Червоноградський РВП проводить досудове розслідування. Також, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 травня 2023 року стосовно скаржника видавався обмежувальний припис.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Люшик А.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали цивільної справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони по справі позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є матір`ю та сином.

Сторони зареєстровані та проживають в однокімнатній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . У зазначену квартиру позивач вселилася 2 листопада 1982 року на підставі ордера виданого ОСОБА_4 , а відповідач від народження там зареєстрований та проживає. Відповідач одружений, тому у квартирі без реєстрації з ним проживають його дружина та дочка, які не є учасниками цієї справи.

Між позивачем та відповідачем склалися напружені родинні відносини, вони між собою конфліктують. Позивач стверджує, що не бажає щоб відповідач при приватизації отримав частку у квартирі, хоче проживати одна, відповідач у свою чергу зазначає, що проживає у квартирі з дитинства, іншого житла немає, а тому має рівноцінне з позивачкою право на користування спірною квартирою та на частку у ній.

Із відповіді виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області №3/24-9646/6-14 від 23.10.2020 встановлено, що позивачка зверталась з заявою про визнання її наймачем квартири, однак їй було роз`яснено, що необхідна згода всіх членів сім`ї наймача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстації виходив з того, що неодноразове притягнення відповідача дло адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, численні звернення позивачки до поліції щодо вчинення відповідачем відносно неї психологічного та фізичного насильства, заява про вчинення відповідачкм відносно неї кримінального правовопрушення передбаченого ст.126-1 КК України, винесення відносно відповідача термінових заборонних приписів та покази свідків свідчать про систематичне порушення правил співжиття відповідачем. Крім цього, суд виходив з того, що позивач має у власності інше житло, а тому позов про виселення з підстав порушення правил співжиття є доведеним.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так матеріалами справи дійсно стверджується, що 15.03.2020 відносно відповідача ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис серії АА №080577 відносно постраждалої особи ОСОБА_1 (позивачки ) (а. с.13).

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 12.10.2020 відповідача ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП(а. с.15).

Також 12.10.2020 позивачка зверталася до поліції зі скаргою на образи та крики відповідача та просила прийняти міри до її сина за те, що він принижує її гідність протягом тривалого часу (а. с. 16).

Із довідок про результати проведення перевірки за зверненням гр. ОСОБА_1 від 15.09.2020, 17.09.2020 (а. с. 23) та від 12.10.2020 (а. с. 24) судом встановлено, що за результатами таких звернень відносно ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст.173-2 КУпАП та за ст.183 КУпАП відповідно (а. с. 23, 24).

15.02.2022 відносно відповідача ОСОБА_2 повторно було винесено терміновий заборонний припис серії АА №202771 відносно постраждалої особи ОСОБА_1 (позивачки) про заборону у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (позивачкою) (а. с. 29).

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 28.04.2022 відповідача ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно його матері (позивачки), що встановлено судом із копії постанови, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 15).

Окрім цього, 30.11.2022 у Червоноградському РВП ГУ НП у Львівській області була зареєстрована заява ОСОБА_1 про вчинення домашнього насильства відповідачем відносно позивачки за таких обставин: відповідач 30.11.2022 вчинив з позивачкою конфлікт, під час якого вдарив її по обличчю, що встановлено судом з талону-повідомлення єдиного обліку №9219 (а. с. 51).

Із копії довідки, виданої КП «ЦМЛ ЧМР» встановлено, що 30.11.2022 ОСОБА_1 зверталася в приймальне відділення КП «ЦМЛ ЧМР» з діагнозом забій м`яких тканин обличчя (а. с. 50).

Також з матеріалів справи вбачається, що 17.03.2023 у Червоноградському РВП ГУ НП у Львівській області була зареєстрована заява ОСОБА_1 про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, що встановлено судом із такої заяви та з талону-повідомлення єдиного обліку №2317. Позивачка повідомляла, що відповідач ОСОБА_2 систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, агресивно ставиться до неї, що призводить до фізичних та психологічних страждань та розладів її здоров`я, у зв`язку із чим просила внести відповідні відомості до ЄРДР (а. с. 94-95). Станом на день ухвалення рішення результати розгляду даної заяви (чи внесені відомості до ЄРДР) суду не відомі.

Тобто усі зазначені постанови та звернення свідчать про вчинення відповідачем відносно позивачки домашнього насильства та є спеціальними заходами протидії домашньому насильству, однак не підтверджують систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливим проживання сторін у справі в одній квартирі.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц.

Разом з тим, доказів на підставі яких можна було б встановити порушення правил співжиття, які випливають із житлових правовідносин, тобто такі які б стосувалися користування спірним жилим приміщенням матеріали справи не містять.

Для застосування правил статті 116 Житлового кодексу України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження застосування щодо ОСОБА_2 належних заходів попередження або громадського впливу, саме щодо порушення правил співжиття та користування спірною квартирою, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що притягнення відповідача до відповідальності за вчинення домашнього насильства підтверджують обставини систематичного порушення правил співжиття.

Вказаний висновок відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 295/16994/15-ц.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Суд першої інстанції не врахував, що предметом доказування у цій справі є порушення правил співжиття, а також, що вжиття заходів попередження або громадського впливу саме із зазначеного питання не дали позитивних результатів, а докази надані позивачем не стосуються предмету доказування у цій справі.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів саме внаслідок систематичного порушення правил співжиття судом не встановлено, тому підстав для задоволення позову не було.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Враховуючи фактичні обставини справи, зокрема , що між сторонами існує конфлікт щодо участі у приватизації спірної квартири та беручи до уваги , що докази порушення правил співжиття в матеріалах справи відсутні, суд апеляційної інстанції зважаючи на гарантоване державою конституційне право кожної особи на житло, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Питання наявності у відповідача іншого житла, апеляційний суд не досліджує, оскільки з матеріалів справи встановлено, що відповідач своїм житлом вважає саме квартиру АДРЕСА_6 , в якій проживає з народження, тому суд надає оцінку саме цим обставинам з врахуванням наведених вище рішень Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 п.п.1,2, 3 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.1-3; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову про виселення без надання іншого житла ОСОБА_2 за систематичне порушення правил співжиття із квартири АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2023 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк