Справа №: 343/2042/22
Провадження №: 2/0343/64/23
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

судді Монташевич С. М.,

з участю: секретарів судового засідання Оленяк С.І., Шикор Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/2042/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги,

за участю: представника позивача - адвоката Комарницького Е.Г.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представниць відповідачки - адвокаток Кобилинець Т.В., Креховецької Н.М.,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позицій сторін:

представник ОСОБА_1 - адвокат Комарницький Е.Г. звернувся до суду з позовом, вимоги якого зменшив та просив стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію за фактично сплачені комунальні послуги в розмірі 28172,59 гривні та сплачений судовий збір і витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 07.09.2012, який був розірваний на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.07.2016. З часу розірвання шлюбу сторони залишились проживати в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала мамі його довірителя ОСОБА_3 . З 11.08.2020 на підставі договору дарування позивач набув право власності на вказану вище квартиру.

З часу спільного проживання відповідачка жодного разу не здійснювала платежів щодо оплати комунальних послуг. Всі житлово-комунальні платежі, поточні ремонти та утримання майна здійснював тільки ОСОБА_1 . Натомість відповідачка порушує правила співжиття та відмовляється добровільно нести солідарні витрати на утримання квартири, у зв`язку з чим між ними завжди виникають конфлікти та суперечки.

В загальному за період з січня 2019 по вересень 2022 включно позивачем проведено сплату комунальних послуг на загальну суму 66524,18 грн. Даний факт підтверджується випискою ТОВ «Нова-Долина» за період з 01.01.2019 по 31.08.2022 в сумі 5347,93 грн, інформацією з ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» про оплату особового рахунка з 01.05.2019 по 01.05.2022 в сумі 30136,97 грн, інформацією АТ «Івано-Франківськгаз» за період з січня 2020 по серпень 2022 в сумі 5120,64 грн, довідкою ТОВ «Прикарпаттяенерготрейд» про оплату за спожиту електроенергію за період з 01.09.2019 по 01.09.2022 в сумі 15739,64 грн, інформацією з філії «Прикарпаттяобленерго» «Західна» про обсяги розподіленої електроенергії за період з вересня 2019 по серпень 2022 в сумі 10179 грн.

Оскільки позивач вимушено несе збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг, тому в силу вимог ст. 544 ЦК України він має право на зворотну вимогу до ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. При цьому зменшення позовних вимог зумовив тим, що до складу витрат по оплаті житлово-комунальних послуг ними помилково було зараховано грошову компенсацію за електроенергію за період з вересня 2019 по серпень 2022 на суму 10179 грн, хоча, як було встановлено під час розгляду справи, 10179 це не сума, яка підлягала до сплати, а обсяг розподіленої електроенергії, тому вказану цифру відмінусовано від суми, половина з якої первісно була заявлена до стягнення. Таким чином, сума грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги, які підлягають стягненню з відповідачки за період з 01.01.2019 по 31.08.2022 становить 28172,59 грн (5347,93 грн+30136,97 грн+5120,64 грн+15739,64 грн=56345,18 грн/2=28172,59 грн), про що вказано в письмовій заяві про зменшення позовних вимог від 08.12.2023 (а.с. 161).

Додатково зазначив, що відповідачка зареєстрована та проживає з двома неповнолітніми дітьми сторін у квартирі, яка належить позивачу на праві власності, тому, відповідно до ч. 1, 5 ст. 1, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", на рівні з ним повинна нести витрати на житлово-комунальні послуги. Інших дієздатних осіб у квартирі не зареєстровано. Факт її проживання підтверджується відповіддю від 15.07.2022 та постановами судів, якими її притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, де місцем вчинення нею адмінправопорушень є місце її проживання у квартирі позивача. Період, за який вони просять компенсувати витрати на житлово-комунальні послуги, з січня 2019 року по вересень 2022 року. Так, його довіритель став власником квартири з 11.08.2020, проте ще з 2019 року він самостійно несе витрати на її утримання. При цьому по різних підприємствах беруться до уваги різні періоди. До стягнення заявляють ті суми, які були фактично сплачені по виписках по особових рахунках. Не по всіх особових рахунках були внесені зміни щодо нового власника квартири, тому у квитанціях платником "підтягує" маму позивача, яка була попереднім її власником. При цьому всі платежі здійснені з одного і того ж самого рахунка, який належить його довірителю: як ті, що сплачені на його ім`я, так і ті, які сплачені на ім`я ОСОБА_3 .

Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити в задовленні позову, оскільки вважає такий безпідставним. Вона дійсно зареєстрована в АДРЕСА_1 у квартирі позивача, де інколи проживає, оскільки туди після школи приходять їхні спільні діти. Інших осіб там не зареєстровано. ОСОБА_3 є її колишньою свекрухою. Вона вільного доступу до квартири не має, проживала у ній тільки тоді, коли їх не було (коли вони перебували на морі). Вона, відповідачка, на рівні з позивачем завжди оплачувала житлово-комунальні послуги, хоча чеки не зберегла, оскільки не могла припускати, що між ними виникне спір щодо цього. При цьому вони вели з ним спільне господарство. За власний кошт вона проводила ремонтні роботи у квартирі, купувала побутову техніку, оскільки не мала можливості переїхати після розірвання шлюбу на проживання до мами, у помешканні якої проживало багато людей. В той час, коли ОСОБА_1 ще перебував в Україні, вона віддавала йому готівкою 50% від розміру сплачених житлово-комунальних послуг. Наразі вона більшість часу живе у своєї мами, яка за станом здоров`я потребує постійного догляду, проте і надалі продовжує сплачувати комунальні послуги за квартиру позивача. Вона отримує мінімальну заробітну плату, самостійно утримує їхніх двох спільних неповнолітніх дітей, тому не розуміє, чому вона ще щось має компенсовувати позивачу.

Представниця відповідачки в судовому засіданні підримала позицію своєї довірительки, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки він є необгрунтований та безпідставний. Вказала, що її довірителька дійсно час від часу проживає у квартирі позивача, бере участь в утриманні помешкання, оплачує комунальні послуги, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи відповідні квитанції. Однак більшість часу вона все ж таки проживає у своїх батьків, де здійснює догляд за мамою. Житлом позивача користується виключно в інтересах дітей, які після уроків там відпочивають. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 пропонувала ОСОБА_1 визначити порядок користування житлом та сплати житлово-комунальних послуг, розділити рахунки для оплати таких послуг, однак він від цього відмовився. Також зазначила, що позивач безпідставно просить компенсувати на його користь витрати на житлово-комунальні послуги ще з 2019 року, оскільки власником квартири він став тільки 11.08.2020, тому саме з цього часу він фактично може претендувати на таку компенсацію. Щодо виписок, то такі не є належним підтвердженням того, хто саме вносив плату за житлово-комунальні послуги, оскільки такі відомості можуть отримати та вказувати себе платником як позивач, так і відповідачка. При цьому у більшості квитанції, які долучені на обгрунтування позовних вимог, кошти сплачені від імені ОСОБА_3 , яка не заявляє самостійних вимог щодо стягнення понесених нею витрат на житлово-комунальні послуги. А твердження про те, що сплачувались послуги із рахунка саме позивача є голослівними та не підтвердженими жодними доказами. Рахунок у його квитанціях закритий і з нього не можна достовірно встановити, кому він належить, як і не можна достовірно стверджувати, що він однаковий, оскільки більша частина цифр у ньому не відображена. При цьому у квитанціях її довірительки повністю відкритий номер рахунка, з якого проводилася оплата, та наявний ІПН ОСОБА_2 , з яких можна достовірно встановити, що саме вона є платником. Квартира зареєстрована за позивачем, тому всі рахунки надаються на його ім`я, хоча по них оплачувала й відповідачка. Вона проводила ремотні роботи, чого їй також позивачем не відшкодовано. ОСОБА_1 завжди чинив відносно її довірительки фізичне та психологічне насильство, а тепер застосовує щодо неї і економічне насильство. Звертаючись до суду з даним позовом, він таким чином хоче, щоб вона відмовилась від стягнення з нього на її користь аліментів на неповнолітніх дітей.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:

ухвалою суду від 17.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розглядати її в порядку цивільного судочинства за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

09 грудня 2022 року підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки та відсутністю відомостей про належне її повідомлення про розгляд справи.

06 лютого 2023 року від представника позивача поступило клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Ухвалою суду від 06.02.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

09 лютого 2023 року представник позивача долучив до матеріалів справи належним чином завірені копії постанов суду, а 21 лютого 2023 року - клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

10 та 27 березня 2023 року в судових засіданнях були оголошені перерви, сторонам надавався час для укладення мирової угоди.

03 та 05 квітня 2023 року відповідно відповідачка та представник позивача клопотали про відкладення розгляду справи.

01 травня 2023 протокольною ухвалою суду долучено до матеріалів справи додатковий доказ, наданий стороною відповідачки, для подання якого поновлено строк.

30 травня 2023 року сторони долучили до матеріалів справи квитанції про оплату житлово-комунальних послуг.

28 липня та 29 серпня 2023 року відповідно представниця відповідачки та представник позивача подали клопотання про відкладення розгляду справи.

08 грудня 2023 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, яка попередньо направлена стороні відповідачки.

Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин:

як вбачається зі світлокопії паспорта ОСОБА_1 , він зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

За вказаною адресою зареєстрована й ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 14/05-244205 від 13.12.2022, наданою Долинькою міською радою (а.с. 48).

Як встановлено під час розгляду справи, інших дієздатних осіб у квартирі за вищевказаною адресою не зареєстровано.

Згідно з договором дарування від 11.08.2020, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 23).

Право власності на квартиру за вищевказаною адресою зареєстровано за позивачем 11.08.2020, на що вказує Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 219855593 від 11.08.2020 (а.с. 24).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.07.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Неповнолітніх дітей залишено проживати з мамою ОСОБА_2 (а.с. 22).

Як зазначив представник позивача, відповідачка з дітьми проживає у квартирі його довірителя, однак не сплачує житлово-комунальні послуги. Відповідачка ж вказує, що дійсно інколи проживає у квартирі, але сплачує житлово-комунальні послуги.

На підтвердження понесення витрат на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2019 по 31.08.2023 позивач надав:

- виписку з особового рахунка ТОВ «Нова Долина» по квартплаті АДРЕСА_1 за період з 01.01.2019 по 31.08.2022, в якій вказано, що за вказаний період нараховано 5931,20 грн, сплачено 6672,48 грн (а.с. 11-12). На останню сплачену суму в розмірі 1324,55 грн, яка мала місце 20.08.2022, позивач не претендує, про що вказав його представник у судовому засіданні, заявивши в цій частині до стягнення половину з суми 5347,93 грн, що є правом позивача заявляти менший розмір, а періодом у який така була понесена просив вважати період з 01.01.2019 по 31.08.2022;

- інформацію про оплату по особовому рахунку НОМЕР_1 з ТОВ «Івано-Франківськгаззбут» за спожитий газ за період з травня 2019 року по травень 2022 року, в якій зазначено, що нараховано 26474,21 грн, сплачено 30136,97 грн (а.с. 13-14);

- інформацію щодо нарахування та проведення розрахунків з АТ «Івано-Франківськгаз» по ОСОБА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , за послугу з розподілу природного газу, в якій вказано, що за період з січня 2020 року по серпень 2022 року нараховано 6145,82 грн, оплачено 5120,64 грн (а.с. 15-16);

- довідку про оплату та нарахування за спожиту електричну енергію за період з 01.09.2019 по 01.09.2022, відповідно до якої нараховано 15547,92 грн, сплачено 15739,64 грн (а.с. 17-18);

- інформацію про обсяги розподіленої електричної енергії по особовому рахунку НОМЕР_2 , в якій вказано обсяг споживання 10179 кВт*год (а.с. 19-21). У позовній заяві величина 10179 зазначена у гривнях і була врахована в суму витрат за житлово-комунальні послуги, хоча це кіловати, у зв`язку з чим представник позивача зменшив позовні вимоги, про що вказано вище.

В свою чергу представниця відповідачки вказала, що вищевказані докази (інформація, виписка, довідка) не можуть бути підтвердженням сплати житлово-комунальних послуг саме позивачем або тільки ним, оскільки такі виписки (інформацію, довідку) може отримати й її довірителька, як така, що зареєстрована у квартирі, на підтвердженя чого надала виписку з особового рахунку по квартплаті за квартирою по АДРЕСА_1 за період з 01.04.17 - 01.05.2023 (а.с. 92-93).

На спростування вищевказаних тверджень представниці відповідачки стороною позивача надано квитанції (а.с. 97-118), якими підтверджується понесення ОСОБА_1 витрат на житлово-комунальні послуги за вищевказаною адресою. Під час дослідження вказаних квитанцій встановлено, що платежі по них здійснені в тому числі і за водовідведення та водопостачання, хоча стягнення витрат за таке не заявляється, квитанції дублюються, платником в одних вказаний ОСОБА_1 , в інших - ОСОБА_3 , хоча остання не є учасником справи, клопотань про її залучення не поступало, із самостійими вимогами вона до сторін також не зверталася.

У свою чергу на підтвердження понесення витрат на житлово-комунальні послуги відповідачка також надала квитанції (а.с. 119-129). Зі змісту вказаних квитанцій встановлено, що сплати за ними мали місце в травні 2023 року, хоча спірним є період з січня 2019 по вересень 2022, плата за ними проводилася у тому числі і за водопостачання та водовідведення, що не є предметом дослідження в даній справі, а також у деяких з них платником вказано ОСОБА_3 .

Як зазначив представник позивача, між сторонами існує конфлікт, у тому числі щодо порядку сплати комунальних послуг, доказом чого слугує повідомлення з ВП № 3102 від 15.07.2022 (а.с. 10). Також на підтвердження того, що відповідачка дійсно проживала та проживає у квартирі позивача, його представник долучив до матеріалів справи постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20.05.2021, в якій ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки вона за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 вчинила психологічне насильство стосовно свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , з яким разом проживає (а.с. 66-67). При цьому на спростування тверджень про вчинення насильства щодо колишньої дружини надав постанову Долинського районного суду Івано-Франківсьої області від 15.07.2022, в якій провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 (а.с. 68-69).

Таким чином, між сторонами виник спір з приводу наявності/відсутності підстав для грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги, половину з яких позивач просить стягнути з відповідачки на його користь, проти чого остання заперечує, вказуючи, що вона також понесла витрати на оплату таких.

Оцінка суду:

вислухавши представника позивача, сторону відповідачки, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог та заперечень, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Нормами ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Стаття 156 ЖК України визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За статтею 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 з 11.08.2020 є власником квартири АДРЕСА_2 , де і зареєстрований. За вказаною адресою зареєстрована й відповідачка. Інших дієздатних осіб у згаданій квартирі не зареєстровано та не проживає. Сторони ще в 2016 році розірвали шлюб, проте відповідачка й надалі продовжила проживати з неповнолітніми дітьми за місцем своєї реєстрації у квартирі колишнього чоловіка, хоча, як вказала вона, робила це не на постійній основі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що він, як власник вищевказаної квартири, сплачував за житлово-комунальні послуги. Половину цих витрат повинна йому компенсувати відповідачка, яка проживає разом з ним за адресою АДРЕСА_3 . Однак проти цього остання заперечила, вказуючи, що також несла витрати на житлово-комунальні послуги, що і продовжує робити, хоча й більшість часу у квартирі позивача не проживає.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен із споживачів зобов`язаний брати участь у витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, якими він фактично користується, а споживач, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування.

Позивач фактично висуває вимогу про стягнення частини витрат на такі житлово-комунальні послуги: доставка газу, спожитий газ, електроенергію та квартплату.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.

На підтвердження понесення витрат на житлово-комунальні послуги позивач надає виписку та інформацію (а.с. 11-12, 14, 16) з підприємств (установ), які надають житлово-комунальні послуги по особових рахунках по квартирі АДРЕСА_2 . Проте з вказаних доказів не представляється можливим встановити, хто саме сплачував такі послуги, оскільки в них містяться тільки дані про період нарахування, нараховану та сплачену суму. При цьому із вказаних доказів встановлено, що має місце нарахування меншої суми за спожитий газ, аніж була фактично сплачена (а.с. 14), а в інших - навпаки (а.с. 16), хоча стороною позивача не обгрунтовано, на підставі чого у відповідачки виник обов`язок сплатити половину саме зі сплаченої (більшої) суми, а не тієї, яка була фактично нарахована та спожита.

На заперечення сторони відповідачки про неналежність підтвердження понесення витрат на житлово-комунальні послуги представник позивача надав копії квитанцій (а.с. 97-118), які, за його твердженнями, вказують на понесення саме ОСОБА_1 витрат по оплаті житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_2 .

Проте суд звертає увагу на те, що серед долучених стороною позивача квитанцій містяться квитанції, які свідчать про сплату за водопостачання та водовідведення (а.с. 99, 102, 103, 105, 107, 109, 111, 113, 115, 116, 117, 118), хоча такі до стягнення не заявляються.

Крім того, частина долучених квитанцій дублюються (а.с. 100 з а.с. 97, а.с. 101 з а.с. 98, а.с. 103 з а.с. 102, а.с. 106 з а.с. 104).

Також суд зазначає, що в більшості долучених стороною позивача квитанцій платником зазначено ОСОБА_3 (а.с. 97, 98, 99, 100, 101, 103-105, 107, 108, 110, 111-117), проте остання не є учасником справи, сторони не заявляли про залучення її як третьої особи без самостійних вимог, як і вона не зверталася з окремими вимогами. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що вона була уповноважена позивачем на сплату від його імені житлово-комунальних послуг та які свідчили б що саме ним, позивачем, виконані обов`язки по сплаті таких платежів і що саме він має право перендували на їх регресне відшкодування.

Таким чином, усі квитанції, в яких платником вказано іншу особу, не можуть бути прийняті судом до уваги як безспірні докази обставин, на які посилається представник позивача, обгрунтовуючи позовні вимоги свого довірителя.

Твердження ж представника позивача про те, що всі житлово-комунальні послуги були сплачені з одного рахунка, який належить його довірителю, є голослівними та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

На підтвердження факту оплати житлово-комунальних послуг, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 надано квитанції, в яких вказано платником ОСОБА_3 , що представники сторін обгрунтовували автоматичним підтягуванням як платника попереднього власника квартири, за яким рахується особовий рахунок. Проте суд зазначає, що сторони під час сплати житлово-комунальних послуг, якщо такі оплачували саме вони, не позбавлені можливості вручну коригувати як ПІП платника, так і призначення платежу чи будь-яку іншу інформацію, що є загальновідомим фактом та забезпечило б належне ідентифікування платника та могло б слугувати підтвердженням виконання обов`язку по оплаті таких послуг конкретною особою, оскільки доказування в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, ОСОБА_1 як новий власник квартири не позбавлений можливості переоформити всі особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг на себе, а також, надаючи можливість колишній дружині користуватися його помешканням та споживати житлово-комунальні послуги - визначити порядок такого користування, укласти відповідний договір, в тому числі щодо понесення витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, провести поділ особових рахунків.

Також суд звертає увагу і на те, що позивач, заявляючи до стягнення компенсацію за сплачені житлово-комунальні послуги з січня 2019 року, хоча він є власником квартири з 11.08.2020, не надає доказів того, що в період з січня 2019 року по 11.08.2020 саме на нього попереднім власником був покладений обов`язок по сплаті таких і що саме він цей обов`язок виконував, що надало йому право на регресне відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне брати до уваги та давати оцінку періоду сплати за надання житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 , з 11.08.2020, тобто з часу набуття позивачем права власності на вказану квартиру, по вересень 2022 року, тобто в межах позовних вимог в частині кінцевого їх періоду.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи квитанцій, де платником та власником особових рахунків у призначеннях платежів вказано позивача, оригінали яких були пред`явлені в судовому засіданні його представником, у вищевказаний період ОСОБА_1 здійснив сплату за утримання будинку в розмірі 410,29 грн (квитанція від 03.11.2021 (а.с. 105)), 134,70 грн (квитанція від 07.08.2021 (а.с. 109)), 544,94 грн (квитанція від 24.07.2021 (а.с. 112)), разом 1089,93 грн; за спожитий природній газ - 2602,03 грн (квитанція від 11.01.2021 (а.с. 114)); та за розподіл газу - 562,12 грн (квитанція від 11.01.2021 (а.с. 114)). Всього разом ним сплачено 4254,08 гривень (1089,93 грн + 2602,03 грн + 562,12 грн), що свідчить про виконання саме споживачем ОСОБА_1 свого обов`язку по сплаті житлово-комунальних послуг на вказану суму.

Враховуючи те, що під час розгляду справи знайшов своє підтвердження той факт, що після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати з двома неповнолітніми дітьми у квартирі позивача, зважаючи на те, що і після виїзду останнього за кордон, колишня дружина залишилась у його квартирі, чого вона не заперечила в судовому засіданні, суд вважає, що ОСОБА_3 має право претендувати на грошову компенсацію від ОСОБА_2 за половину фактично сплачених ним житлово-комунальних послуг. Між ними, як між власником квартири та колишнім членом його сім`ї, відсутній договір про безоплатне користування жилим приміщенням і відсутність такого договору між сторонами не звільняє мешканця квартири від обов`язку оплати комунальних послуг.

При цьому відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог вказує, що вона інколи проживає у квартирі позивача, а більшість часу живе в мами, однак не надає доказів на підтвердження такої обставини. Не надала вона й доказів того, що не користувалася житлово-комунальними послугами в спірний період, та що сплачувала такі в період користування ними чи надавала позивачу частину коштів як компенсацію за фактично сплачені послуги. Долучені ж представницею відповідачки на підтвердження сплати її довірителькою квитанції по сплаті комунальних послуг за місцем реєстрації не є доказом такої сплати саме ОСОБА_2 , оскільки платником у них знову ж таки вказана ОСОБА_3 (а.с. 119, 122, 127), про яку вказано вище. Інші ж квитанції про оплату житлово-комунальних послуг вказують на сплату таких послуг у період (квітень, травень 2023 року), який не є спірним при розгляді даної справи (а.с. 123-126, 128), або відносяться до тих комунальних послуг (водопостачання), сплата за які не заявляється до стягнення та які не є предметом дослідження у рамках даної справи (а.с. 120, 121, 129).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 у частині стягнення з ОСОБА_2 в рахунок компенсації половини слаченої суми коштів за спожиті житлово-комунальні послуги. Його вимога є законною, а обраний спосіб захисту ефективний.

При визначенні суми компенсації суд враховує те, що за період проживання відповідачки у квартирі позивача, останній поніс витрати на житлово-комунальні послуги в розмірі 4254,08 гривні, тобто виконав свої зобов`язання як споживач та власник майна, тому має право претендувати на компенсацію за фактично сплачені житлово-комунальні послуги, виходячи з кількості дієздатних осіб, які проживають у належній йому квартирі, що є належним способом захисту його прав, а відтак з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 2127,04 грн (4254,08 грн/2). В задоволенні решти вимог належить відмовити, оскільки стороною позивача не доведено належними засобами доказування факту здійснення саме останнім обов`язку по сплаті житлово-комунальних послуг як в іншій частині грошових сум, які заявлені до стягнення, так і за період, коли квартира перебувала у власності іншої особи.

Розподіл судових витрат:

питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України. При цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 992,40 грн, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 6), та які підлягають стягненню на його користь з відповідачки пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 74,93 (2127,04 грн*992,40 грн/28172,59 грн).

Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, то суд враховує, що основні положення про витрати на професійну правничу допомогу містяться у ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано:

- ордера на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Комарницьким Е.Г. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Комарницького Е.Г. (а.с. 28, 30, 162);

- квитанцію до прибуткового касового ордера № 0012 від 15.11.2022, в якій вказано, що ОСОБА_1 оплатив адвокату Комарницькому Е.Г. 6800 гривень (а.с. 29);

- акт про надання правничих послуг від 15.11.2022,в якому визначені такі надані адвокатом послуги: зустріч з клієнтом та ознайомлення з матеріалами справи (2 год) 1360 грн, вивчення правової позиції, аналіз доказів (2 год) 1360 грн, складання адвокатських запитів на отримання інформації (2 год) 2360 грн, складання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (4 год) 2720 грн (а.с. 31).

В порушення вищеописаних вимог законодавства, заявляючи до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 6800,00 гривень, позивач не долучає до матеріалів справи договору про надання професійної правничої допомоги, що позбавляє суд можливості пересвідчитись у порядку визначення вартості наданих правничих послуг, обрахування гонорару (в сталій сумі чи від наданих послуг) та переконатись в дійсній домовленості сторін щодо розміру гонорару.

Безпосередньо в позовній заяві вказано попередній розрахунок судових витрат в сумі 8000,00 грн, а в акті надання правничих послуг обумовлюється сплата за складення заяви про стягнення аліментів, хоча в даному випадку має місце стягнення компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги, на що вказала представниця відповідачки. При цьому з автоматизованої системи документообігу суду "Д3" встановлено, що в суді на розгляді перебував спір між сторонами щодо алментів. Тому суд, враховуючи те, що договір про надання правничої допомоги не надано, хоча представник позивача не був позбавлений можливості такий долучити до матеріалів справи, зважаючи на вказані вище недоліки в частині тих послуг, які дійсно надавалися позивачу та які можуть бути заявлені до стягнення, суд позбавлений можливості встановити, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6800 грн були понесені саме в рамках даної справи, тому вважає за необхідне в задоволенні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Щодо тверджень представниці відповідачки про те, що в ордері представника позивача, який долучено до позову, зазначено, що адвокату не видавалося посвідчення, натомість в ордері, який долучено до заяви про зменшення позовних вимог, вже вказано про видачу такого, що ставить під сумнів, чи мав повноваження такий адвокат взагалі право на звернення до суду з даним позовом, то, як вказав представник позивача, вказана розбіжність зумовлена відсутністю у нього на руках бланка самого посвідчення, а відтак і даних з нього, однак після його отримання такі дані були вказані в новому ордері. Крім того суд зазначає, що повноваження адвоката на звернення до суду з даним позовом та представництво інтересів позивача в суді було підтверджено належним чином, оскільки він надав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер, який автоматично генерується онлайн через «Особистий кабінет адвоката» на офіційному вебсайті Національної асоціації адвокатів України, в дійсності якого суд мав можливість переконатися за допомогою двовимірного штрих-коду (QR-коду), який містить у собі посилання на профайл адвоката в ЄРАУ. При цьому незначні неточності в частині видачі/невидачі посвідчення в ордерах не впливають на можливість представляти інтереси клієнта в суді, оскільки право на здійснення адвокатської діяльності виникає з моменту внесення відомостей про адвоката в Єдиний Реєстр Адвокатів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за фактично сплачені житлово-комунальні послуги в розмірі 2127 (дві тисячі сто двадцять сім) гривень 04 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 74 (сімдесят чотири) гривні 93 копійки сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстрована у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повний зміст рішення буде складено до 29 грудня 2023 року.

Суддя Долинського районного суду С.М. Монташевич

Повний зміст рішення складено 29 грудня 2023 року.