КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сологуба Артема Михайловича - представника ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року адвокат Сологуб А.М. звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розлучена, шлюб з колишнім чоловіком ОСОБА_3 було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 02.10.2015 року у справі №758/8445/15-ц.

Вказувала, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розлучений, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2021 року, справа №127/14798/21, провадження №2/127/2545/21.

Зазначала, що фактично його шлюбні відносини з колишньою дружиною припинилися в 2016 році, що підтверджується копією позовної заяви ОСОБА_4 про розірвання шлюбу від 08.06.2021 року, яка була надіслана ОСОБА_2 для відома, та підтриманням даного позову самим ОСОБА_2 , що вказано в вищезазначеному рішенні суду.

ОСОБА_1 познайомилися з ОСОБА_2 в м. Маріуполі під час проходження ОСОБА_2 військової служби.

Від квітня 2016 року до повномасштабного вторгнення Росії на територію України 24.02.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживали разом однією сім`єю як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу, вважаючи, що це ніяким чином не вплинуло б на їхні почуття та взаємовідносини між собою. Вони проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди від 15.04.2016 року, який був пролонгований за згодою сторін; показаннями свідків та іншими письмовими доказами.

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет та несли спільні витрати, разом брали участь в утриманні орендованого житла та фактично виконували всі права та обов`язки подружжя. Також, мали спільних друзів, були знайомі з колегами по роботі та службі, разом проводили вільний час, їздили на відпочинок. Їхні відносини були побудовані на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали спільні погляди та планували подальше сумісне життя.

Від попереднього шлюбу в ОСОБА_1 є неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який постійно проживав разом з ними. Відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 склалися дружніми, між ними була взаємоповага та розуміння. ОСОБА_2 допомагав ОСОБА_1 у вихованні її сина і ставився до нього, як до рідного.

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти придбали автомобіль (AUDI А4, 1895 куб. см., 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , НОМЕР_3 - реєстрація ТЗ, привезеного з-за кордону по посвідченню митниці (ТСЦ 0541) для спільного користування та 21.08.2021 року зареєстрували його в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 21.10.2022 р. за №31/1089АЗ-9585-2022 на адвокатський запит.

На початку 2022 року ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 ). Під час воєнних дій на території Донецької області ОСОБА_1 втратила зв`язок із ОСОБА_2 . На даний момент місцезнаходження ОСОБА_2 заявниці невідоме, оскільки вона не є його дружиною відповідно до Сімейного кодексу України, та не має права на отримання офіційної інформації про його місцезнаходження та стан здоров`я, враховуючи норми чинного законодавства України про захист персональних даних особи.

Також ОСОБА_1 не має інформації про стан та місцезнаходження вищевказаного транспортного засобу, оскільки останнім часом автомобіль перебував в користуванні ОСОБА_2 .

Тому, враховуючи умови воєнного стану та зникнення ОСОБА_2 , на даний момент ОСОБА_1 має необхідність встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, для набуття права на звернення до офіційних установ з метою розшуку ОСОБА_2 та вчинення інших необхідних дій, а також для підтвердження свого права на спільну сумісну власність на даний автомобіль з метою подальшого звернення до правоохоронних органів щодо розшуку автомобіля.

Тому, просила суд встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , без шлюбу від квітня 2016 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2023 року заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвоката Сологуба А.М. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що зі змісту переписок можна встановити, що апелянт врегульовувала питання оплати комунальних платежів із власником орендованої квартири та близькі стосунки апелянта і ОСОБА_2 , де містяться його фотографії, які надсилалися ним під час воєнних дій з місць, де ОСОБА_2 проходив службу.

Зазначає, що на роздруківці грошового переказу в Ргіvаt24 зафіксовано переказ від ОСОБА_6 . Доступ до особистого акаунту Ргіvаt24 здійснюється на підставі даних, які відомі лише клієнту банку, що обмежує отримання доступу до особистого акаунту сторонніми особами, а тому, сумніви суду першої інстанції щодо отримання грошового переказу саме апелянтом є необгрунтованими, оскільки апелянт не може володіти інформацією для доступу до акаунтів Privat24 інших осіб.

Під час дослідження доказів, суд першої інстанції поставив під сумнів скріншоти переписки та роздруківку грошового переказу. Представником заявника було запропоновано надати для огляду судом смартфон заявника, для дослідження оригіналів вказаних доказів (месенджери Viber, WhatsApp, Telegram та додаток Privat24), що б дало змогу усунути сумніви суду щодо вказаних доказів. Однак, суд першої інстанції не дослідив оригінали зазначених доказів.

Вказує, що копія реквізитів кредитної картки та копія заяви № 101, з яких вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредитну картку банку АТ «ПУМБ», адресою проживання зазначено: АДРЕСА_3 . Дані докази з незрозумілих причин взагалі не досліджувалися та не оцінювалися судом.

Відповідь з Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит, де зазначено, що за ОСОБА_2 21.08.2021 зареєстровано автомобіль AUDI А4. Даний доказ в сукупності з показаннями свідків підтверджує факт купівлі автомобіля Апелянтом та ОСОБА_2 .

Спростовуючи вказані докази, суд першої інстанції посилався на постанови ВСУ та ВС, що стосуються доказів, які були єдиними у справі, та на підставі лише цих доказів встановлювався факт, що має юридичне значення. Тому, в даному випадку, застосування таких висновків в даній справі не є доречним.

Вказує, що не має на меті поділ майна, а також відсутній будь-який спір з цього приводу, тому посилання на норми ст.74 СК України, як на підставу відмови в задоволенні з заяви, є безпідставними.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розлучений, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2021 року (справа №127/14798/21, провадження №2/127/2545/21).

Фактично його шлюбні відносини з колишньою дружиною припинилися в 2016 році, про що зазначається в копії позовної заяви ОСОБА_4 про розірвання шлюбу від 08.06.2021 року, позов ОСОБА_2 визнано, що вказано в вищезазначеному рішенні суду.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин та підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки.

Проте, колегія суддів не в повній мірі може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Пунктами 1-9 частини 1 статті 315 ЦПК України визначено факти, справи про встановлення яких розглядаються судом, зокрема, пунктом 5 ч.1.ст.315 цього Кодексу - про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із зазначеною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ст. 316 ЦПК України, за місцем проживання останньої, що підтверджується Довідкою від 02 квітня 2022 року за № 3222- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено фактичне місце проживання заявника: АДРЕСА_4 ( а.с.14 ).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що свідчить в матеріалах справи копія позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с.19-20) та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2021 року (а.с.21-23).

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , про що в матеріалах справи свідчать паспортні дані останньої з відповідною відміткою в графі сімейний стан (а.с.8-9).

З реєстру судових рішень встановлено, що дійсно шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року, справа №758/8445/15-ц, посилання на зазначене міститься і в заяві заявника.

Звертаючись до суду з вищевказаною заявою, заявник наголошувала на тому, що з ОСОБА_2 вона проживала однією сім`єю від квітня 2016 року, тому просила встановити вказаний факт, встановлення якого їй потрібно з метою набуття права на звернення до офіційних установ з метою розшуку ОСОБА_2 .

Згідно з ч.ч.1-4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч.1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

За ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі №320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі

№ 644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження факту спільного проживання заявник посилалася на Договір оренди квартири від 15 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , в якому зазначено, що квартира, яка орендується, надається Орендарю та члена його сім`ї (син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) лише для проживання, відповідно вони набувають рівних прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом (а.с. 53-56), а також Декларацію, укладену ОСОБА_2 та ПП «Тибет-Меділ» для медичного обслуговування, в якому вказано місце проживання (а.с.15), що відповідає орендованій квартирі не заслуговують на увагу, оскільки факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу, що притаманні подружжю (вказана позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

Окрім цього заявником було надано до суду в якості доказів спільного проживання фотографії (а.с.39-52) з відпочинків, однак вказані докази не свідчать про проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Така правова позиція викладена в постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 24 січня 2020 року у справі

№ 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Отже, сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Зазначених правових позицій дотримується і Верховний Суд в постановах від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц.

Крім того, додані до заяви роздруківки телефонної переписки не свідчить про факт спільного проживання.

До того ж, з роздруківки телефонної переписки взагалі не можливо встановити абонентів переписки, лише на (а.с.33) міститься переписка, яка має зображення заінтересованої особи.

Отже, вказані роздруківки ( переписки ) свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати з подружніми/шлюбними відносинами.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц.

Щодо надсилання заявнику коштів заінтересованою особою ОСОБА_2 , про що остання зазначала в судовому засіданні та на підтвердження надавала роздруківку переказу на 50 000 грн від 19.03.2022 року, що свідчить про існування між ними стосунків, суд вірно вважав, що з вказаного переказу не вбачається кому саме був здійснений такий переказ, а також пересилання коштів самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, провадження № 61-30273св18.

Також, в якості доказів спільного проживання однією сім`єю, заявник посилалася на свідчення свідків.

Так, в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_5 , однак з свідчень вказаних осіб не було судом достеменно встановлено між заявником та ОСОБА_2 відносин, які притаманні подружжю.

Свідки у своїх свідченнях зазначили лише те, що їм було відомо про проживання заявника разом ОСОБА_2 , їх спільний відпочинок та присутність на святкуванні свят.

Стосовно свідчення свідка ОСОБА_5 , то суд вірно не прийняв їх до уваги, оскільки він є сином заявника та зацікавленою особою.

До того ж, і з наданих свідчень ОСОБА_5 , останній зазначав лише про проживання в орендованій квартирі його, матері та ОСОБА_2 разом від 2016 року, що в нього з ОСОБА_14 були дружні стосунки і на вихідних вони ходили в кіно та гуляли.

Також, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц).

Отже, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі

№ 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі

№ 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі

№ 531/295/19 (61-3071св21).

Більше того, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року, у справі №490/4949/17 сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити про відносини, які притаманні подружжю.

У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі №587/302/16 (провадження №61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Проаналізувавши докази, які були надані заявником до заяви, а також свідчення допитаних свідків, судом вірно не було встановлено між заявником та ОСОБА_2 відносин, які притаманні подружжю.

Інших належних та допустимих доказів заявником щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тощо не було надано.

Суд вірно також вважав, що не заслуговували на увагу і посилання заявника на те, що в період спільного проживання ними був придбаний за спільні кошти автомобіль, про що зазначала заявник у заяві (реєстрація автомобіля за ОСОБА_2 підтверджується відповіддю з Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит), оскільки з боку заявника не було надано доказів наявності в неї доходу та відповідно наявності у сторін спільного бюджету.

Таким чином, під час розгляду справи заявником не було доведено, а судом не було встановлено під час розгляду справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували відносини, які притаманні подружжю.

З боку заявника не було надано належних та допустимих доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, посилання заявника та свідчення деяких свідків, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 планували зареєструвати шлюб не свідчать про дійсне перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що спільно відвідували знайомих та друзів, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, що підтверджується показаннями свідків не вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів дійсного перебування у фактичних шлюбних відносинах із спадкодавцем. Верховний Суд погодився з таким висновком апеляційного суду, зазначивши таке. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Окрім цього, як зазначено вище, ОСОБА_2 перебував в шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2021 року.

В свою чергу, заявник ОСОБА_1 звертаючись до суду з вищевказаною заявою, просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без шлюбу від квітня 2016 року, в судовому засіданні заявник та її представник підтримуючи заяву наголошували, що такий факт проживання однією сім`єю без шлюбу підлягає встановленню від квітня 2016 року до 24 лютого 2022 року (початок повномасштабного вторгнення Росії на територію України).

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Аналіз указаної норми дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період від квітня 2016 року до серпня 2021 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_4 був розірваний лише 19 серпня 2021 року.

Таким чином, як вірно вважав суд, перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказана позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження №61-23286св18).

Аналогійної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 червня 2020 року у справі №755/18012/16-ц, провадження № 61-40658св18.

За ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років).

Але, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 (19 серпня 2021 року) до 24.02.2022 року (вимоги заявника про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу з квітня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ), термін спільного проживання складає менше ніж п`ять років (шість місяців).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що заява ОСОБА_1 є такою, що не підлягає до задоволення.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається спір про право, а тому заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.

За ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

З врахуванням вимоги ч. 7 ст. 294 ЦПК України понесені заявником судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід віднести за рахунок заявника.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Сологуба Артема Михайловича - представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: