П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023року м. Київ

Справа № 357/8345/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/13751/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В. за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області постановлену під головуванням судді Ярмоли О.Я., 13 липня 2023 року у м. Біла Церква, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, як окремий житловий будинок в цілому,

В С Т А Н О В И В

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за собою право власності на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , як окремий житловий будинок в цілому.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2023 року відмовлено у відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, як окремий житловий будинок в цілому.

Ухвала суду мотивована тим, що тотожні позовні вимоги з тих самих підстав, про той самий предмет та між тими самими сторонами були розглянуті по суті, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2020 року набрало законної сили 01 червня 2021 року, а тому суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, як окремий житловий будинок в цілому слід відмовити.

Не погодилась із ухвалою ОСОБА_1 , нею подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що ухвала суду є незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права. Позивач вказує на те, що заявлений нею позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, як окремий житловий будинок в цілому, не є тотожним по суті вимог до прийнятого рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 03 липня 2020 року, має інше обгрунтування та зовсім інші підстави для його пред`явлення.

Зазначає, що даний позов обґрунтовано тим, що у відповідності до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2020 року, вона є власником 46/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а відповідач у справі є власником 54/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , при цьому припинено спільну часткову власність.

Однак, відсутність у рішенні суду від 03 липня 2020 року конкретизації: «виділити як окремий житловий будинок в цілому» унеможливлює провести реєстрацію нерухомого майна.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Литвиненко О.Л. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно доположень ст. ст. 186, 187 ЦПК України, суддя після одержання позовної заяви до відкриття провадження у справі з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст. ст. 175 і 177 ЦПК України, чи підсудна справа даному суду, чи немає інших підстав для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в цивільній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який подано.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що липні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 (справа №357/8345/23), в якому просила суд визнати за нею право власності на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , як окремий житловий будинок в цілому /а.с. 1-4/.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Перераховано частки співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 та виділено їх в натурі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 46/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 та виділено їй у власність приміщення, господарські будівлі і споруди. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 54/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 та виділено йому у власність приміщення, господарські будівлі і споруди. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 /а.с. 5-7/.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2020 року змінено в частині вирішення питання про судові витрати, в іншій частині рішення суду залишено без змін /а.с. 8-12/.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, як окремий житловий будинок в цілому, суд першої інстанції виходив з того, що тотожні позовні вимоги з тих самих підстав, про той самий предмет та між тими самими сторонами були розглянуті по суті, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2020 року набрало законної сили 01 червня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з такого.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання за ОСОБА_1 права власності на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , як окремий житловий будинок в цілому. Тобто вирішення питання про виділ частки в натурі. В той час як рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2020 року вже були вирішені вказані позовні вимоги, а саме визнано за ОСОБА_1 право власності на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , та виділено їй у власність приміщення, перелік яких відповідає переліку в позовній заяві у цій справі. Вказане рішення набрало законної сили. Тобто, фактично позивач ОСОБА_1 повторно звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з такими самими позовними вимогами, та з тих самих підстав, тобто вирішення питання про виділ частки в натурі

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений нею позов у даній справі не є тотожним та заявлений з інших підстав, а саме відсутністю у рішенні суду від 03 липня 2020 року конкретизації: «виділити як окремий житловий будинок в цілому», що унеможливлює проведення реєстрації нерухомого майна, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки позовні вимоги у даній справі обгрунтовані тими самими обставинами і нормами закону, якими були обгрунтовані попередні позовні вимоги, та за результатами розгляду яких судом було ухвалено рішення від 03 липня 2020 року. Посилання позивача на відсутність в рішенні суду конкретизації «виділити як окремий житловий будинок в цілому», що унеможливлює проведення реєстрації нерухомого майна, не є підставою для подачі нового позову.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що судом вже було ухвалене рішення, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення процесуального питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в цій справі є такою, що відповідає вимогам процесуального закону, тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 27 грудня 2023 року.