КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/2154/21 Головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
Провадження № 22-ц/824/1161/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ірпінської міської ради, про зміну місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила змінити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця проживання з батьком ОСОБА_2 на місце проживання з бабусею ОСОБА_4 та відібрати дитину у батька і передати бабусі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дочка позивача ОСОБА_5 та відповідач перебували з 10 квітня 2010 року у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка позивача померла та після її смерті позивач опікувалася онуком, доглядала, утримувала та піклувалася про його розвиток та здоров`я.

06 вересня 2017 року ОСОБА_2 забрав свого сина у позивача і з того часу дитина проживає разом з ним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 рок зобов`язано відповідача усунути перешкоди позивачу у спілкуванні з онуком ОСОБА_3 та визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні свого онука.

27 листопада 2020 року Ірпінським МВ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, проте вказане рішення суду батьком дитини умисно не виконується, у зв`язку з чим наявні підстави, передбачені частиною четвертою статті 159, частини першої статті 170 та статтею 263 СК України, для задоволення пред`явленого позову.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 , яка є бабою малолітнього ОСОБА_3 , безпідставно посилається як на підставу для задоволення своїх вимог на частину четверту статті 159 СК України, оскільки суб`єктний склад осіб, передбачений статтею 263 СК України, стосується лише питання щодо участі у вихованні дитини.

Суд також визнав необґрунтованими посилання позивача на частину першу статті 170 СК України з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів і позивачем не доведено наявність існування обставин, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, для відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав.

Крім того, надані письмові пояснення виконавчого комітету Ірпінської міської ради, які за змістом відповідають висновку органу опіки та піклування, спростовують твердження позивача, викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Гапоненка Р.І. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 159 СК України, оскільки відповідачем умисно не виконується рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні бабою з онуком та визначення способу у його вихованні, про що були неодноразові звернення до органів поліції та наявне кримінальне провадження.

При цьому частина перша статті 263 СК України є відсильною до статті 159 СК України, а тому остання регулює вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини не лише одного з батьків, а й бабусі.

Судом не враховано, що відповідач офіційно не працевлаштований та у нього відсутні джерела отримання доходу, не забезпечує дитину матеріально, а живе за кошти дитини, які ним отримуються по втраті годувальника. Відповідач не піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток сина, здійснює психологічний тиск на нього, забороняючи бачитися і спілкуватися з позивачем.

Суд безпідставно ототожнив пояснення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 28 липня 2021 року з висновком органу опіки та піклування і помилково взяв їх уваги як допустимий доказ.

Також районний суд неповно з`ясував всі обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи та не забезпечив дотримання якнайкращих інтересів дитини, оскільки у позивача кращі умови проживання, виховання та розвитку дитини, аніж у її батька.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Учасники справи у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток на електронні і поштові адреси, які вони зазначили для листування і комунікації із судами в процесуальних документах у справі, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 6).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року у справі за № 754/3444/19 зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено способи участі у вихованні свого онука - кожної неділі місяця з 12.00 години до 14.00 години в присутності батька ОСОБА_2 . Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с. 10-16).

27 листопада 2020 року старшим державним виконавцем Ірпінського МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 754/3444/19 від 11 листопада 2020 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва (а.с. 17).

12 березня 2021 року Відділом поліції № 2 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області розпочато кримінальне провадження № 0000184 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України «Невиконання судового рішення» (а.с. 18, 45, 46).

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

Звертаючись до суду з позовом про зміну місця проживання дитини, ОСОБА_1 , посилаючись на положення частини четвертої статті 159 та статті 263 СК України, зазначала, що малолітній онук може бути переданий їй для проживання без позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки батько не забезпечує дитину матеріально, а навпаки живе за кошти дитини та отримує пенсію по втраті годувальника на малолітнього ОСОБА_3 , а відтак не може забезпечити своєму сину нормальні умови для здорового та правильного харчування, позашкільного розвитку та повноцінного відпочинку. Відповідач не виконує судове рішення, чим показує негативний приклад своєму сину, вживає нецензурну лексику, здійснює психологічний тиск на сина.

Статтею 257 СК України передбачено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Спори щодо участі баби, діда, прабаби, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішуються судом відповідно до статті 159 цього Кодексу (стаття 263 СК України).

Згідно з частиною першою, абзацом 1 частини другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

У частині четвертій статті 159 СК України визначено, щоу разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи бабою малолітнього ОСОБА_3 , безпідставно посилається як на підставу для задоволення своїх вимог на частину четверту статті 159 СК України, оскільки суб`єктний склад осіб, передбачений у статті 263 СК України, стосується лише питань щодо участі у вихованні і спілкуванні з дитиною, а не визначення чи зміну місця проживання дитини, в тому числі з бабою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, адже батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними (статті 151, 163 СК України).

Тобто, переважне право на проживання разом з дитиною має один із батьків, і лише у випадку, якщо орган опіки та піклування або суд визнають, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них (частина тертя стаття 161, частина четверта статті 167 СК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що малолітній ОСОБА_3 не може бути переданий другому із батьків - його матері, оскільки вона померла, тому переважне право на виховання дитини має батько дитини, з яким вона проживає і продовжує проживати.

Посилання позивача на те, що відповідачем умисно не виконується рішення суду про усунення їй перешкод у спілкуванні з онуком та визначення способу у його вихованні не дають підстав для зміни місця проживання дитини, оскільки позивач на відміну від відповідача не відноситься до кола осіб, які мають переважне право на проживання разом з дитиною без примусового відібрання дитини у батьків, позбавлення їх батьківських прав тощо.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва тощо.

Статтею 258 СК України закріплено право баби і діда на самозахист внуків, в тому числі звернутися за захистом внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно визнав необґрунтованими посилання позивача на частину першу статті 170 СК України з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів і позивачем не доведено наявність існування обставин, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, для відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав.

При цьому Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради зробив висновок, вказавши, що Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради здійснила виїзд за місце проживання дитини ОСОБА_3 та складено відповідний акт обстеження умов проживання дитини. Під час візиту встановлено, що дитина проживає разом з батьком та його цивільною дружиною ОСОБА_6 у двокімнатній квартирі. Побут родини організований. Для дитини облаштована належним чином окрема кімната, дитина забезпечена всім необхідним. Між дитиною та членами родини спостерігаються теплі та люблячі відносини. Батько належним чином виконує свої батьківські обв`язки. При бесіді з малолітнім ОСОБА_3 повідомив, що не має бажання спілкуватися зі своєю бабусею ОСОБА_1 (а.с. 71).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

У цьому рішенні Європейського суду зазначено, «що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини».

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків чи інших родичів.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином дослідивши дійсні обставини справи та давши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені нормами сімейного законодавства, для зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відібрання дитини у батька і передачі її бабі відсутні.

Колегія суддів вважає непереконливими доводи позивача про те, що рішення суду першої інстанції порушує права дитини, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які б свідчили про порушення інтересів дитини відповідачем. Фактів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків апеляційним переглядом оскаржуваного рішення не встановлено, як і обставин вчинення дій, які шкодять дитині.

Також колегія суддів критично оцінює посилання апеляційної скарни на те, що суд безпідставно ототожнив пояснення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 28 липня 2021 року з висновком органу опіки та піклування і помилково взяв їх уваги як допустимий доказ.

Так, нормами частини четвертої-шостої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Слід врахувати, що за обставин даної справи ненадання органом опіки і піклування висновку щодо розв`язання спору, пов`язано з відсутністю об`єктивної можливості для вчинення таких дій, які полягають у тому, що сама ОСОБА_1 не зверталася до виконавчого комітету Ірпінської міської ради як органу опіки та піклування із заявою про надання висновку щодо її вимог про відібрання дитини у батька та передачі її для проживання бабі, хоча була обізнана про обов`язковість відповідного висновку органу опіки та піклування у такій категорії справ, та в силу її обов`язку, вставленого ЦПК України, щодо доведеності заявлених позовних вимог.

Натомість, як повідомив Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради суду першої інстанції у своїх поясненнях від 28 липня 2021 року, позовна заява ОСОБА_1 розглядалася на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті та за розглядом поданих документів, обстеження умов проживання дитини 16 липня 2021 року та бесіди із дитиною члени комісії підстав щодо відібрання малолітньої дитини від батька як єдиного законного представника дитини відповідно статей 164, 170 СК України не вбачали. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради вважав недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 та передачу дитини бабі ОСОБА_1 (а.с. 71).

При цьому в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача - адвокат Безрода Р.С. зазначав, що якщо суд вважає достатньо пояснень третьої особи для вирішення спору, то сторона позивача не наполягає на отриманні окремого висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради (а.с. 74).

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 08 травня 2023 року було зобов`язано Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради подати у порядку статті 19 СК України письмовий висновок щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини (а.с. 204-206).

На виконання вимог зазначеної ухвали орган опіки та піклування повідомив, що з метою обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працівниками служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради 11 травня 2023 року був здійснений виїзд за адресою: АДРЕСА_1 . Двері квартири ніхто не відчинив, зі слів сусідів ОСОБА_2 разом із сином у зв`язку з російською збройною агресією проти України та окупацією м. Ірпеня виїхав за межі України, та на даний час за вищевказаною адресою не мешкають. У зв`язку з чим обстежити умови проживання дитини, провести бесіду з дитиною та батьком, з`ясувати їх думку працівникам служби у справах дітей та сім`ї не має можливості. Фактична адреса проживання малолітнього ОСОБА_3 службі у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради невідома. Додатково зауважено, що під час розгляду цієї справи в Деснянському районному суді м. Києва Органом опіки та піклування Ірпінської міської ради вже були надані відповідні пояснення з висновком щодо недоцільності відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 та передачу дитини бабі ОСОБА_1 (а.с. 210-212).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутність в матеріалах справи належним чином оформленого висновку органу опіки та піклування не призвело до неправильного вирішення спору про зміну місця проживання дитини, оскільки виконавчий комітет Ірпінської міської ради як орган опіки та піклування приймав участь у розгляді справи, чітко і однозначно висловивши свою позицію щодо пред`явлених позовних вимог, а правові підстави, на яких ґрунтувалися ці вимоги, а саме частина четверта статті 159, частина перша статті 170 та стаття 263 СК України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та за встановлених обставин не свідчать про те, що позивач має право на проживання дитини разом з нею і таке проживання відповідає «якнайкращим інтересам дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Колегія суддів враховує, що згідно статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Тобто, при розгляді даної справи суд першої інстанції, крім іншого, також мав враховувати принцип пропорційності з метою дотримання при розгляді справи та ухваленні рішення «справедливого балансу» сторін, обов`язково враховуючи найвищі інтереси дитини.

Таким чином, зважаючи на встановлені фактичні обставини у справі на підставі поданих сторонами доказів, а також враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, а також зважаючи на найкращі інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання дитини у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2023року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній