Номер провадження: 22-ц/813/2668/23
Справа № 522/8063/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кубліцького Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в:

20 травня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності, в якому просив суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. 06.03.2020 за №2207;

визнати недійсним договір купівлі-продажу стояночного місця АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. 07.03.2020 за №2209;

визнати протиправними та скасувати записи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: запис №35846656 від 06.03.2020 про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ; запис №35846354 від 07.03.2020 про реєстрацію права власності на стояночне місце АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ..

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 18 вересня 2017 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та на стояночне місце АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 , в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки №835 від 21.07.2017 та договору іпотеки №850 від 27.07.2017.

Позивачеві з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що право власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2207, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 06 березня 2020 року. Також, право власність на вищевказане стояночне місце зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2209, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 07 березня 2020 року.

В подальшому позивачу стало відомо, що реєстрація права власності на вищевказане майно ще за попередніми власниками, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відбувалась на підставі єдиного документу - Акту приймання-передачі №№1266, 1277 від 06.08.2019, підписаного між ОК «Ріал-К» та ОСОБА_2 , Акту приймання-передачі №№1252, 1253 від 05.08.2019, підписаного між ОК «Ріал-К» та ОСОБА_6 та Акту приймання- передачі №б/н від 07.08.2019, підписаного між ОК «Ріал-К» та ОСОБА_5 ..

Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 не були законними власниками нерухомого майна а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стояночного місця АДРЕСА_2 , вони не мали права укладати вищевказані договори купівлі-продажу та відчужувати дане нерухоме майно.

У судове засідання 23 грудня 2021 року з`явився представник позивача, адвокат Хаджи Ірина Дмитрівна, позов підтримала, просила його задовольнити.

Інші учасники справи: відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , та третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності - задоволено.

Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолеттою Султаналіївною 06.03.2020 за №2207;

визнав недійсним договір купівлі-продажу стояночного місця АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолеттою Султаналіївною 07.03.2020 за №2209;

визнав протиправними та скасував рішення державного реєстратора на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №35846656 від 06.03.2020 про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ;

визнав протиправними та скасувати рішення державного реєстратора на підставі якого внесено запис №35846354 від 07.03.2020 про реєстрацію права власності на стояночне місце АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі адвокат Кубліцький Ігор Володимирович в інтересах відповідача ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 14 грудня 2023 року об 15 год 00 хв з`явились: представник позивача - ОСОБА_1 , інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи.

Направлені відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на адресу місця проживання, судові повістки про виклик до апеляційного суду на 14 грудня 2023 року повернулась до суду з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання». При цьому апеляційним судом враховується наступне.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки відповідачами не надано відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судова повістка про виклик до суду була направлена ОСОБА_4 та ОСОБА_5 листом рекомендованою кореспонденцією на дійсну їх адресу та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Хаджи Ірини Дмитрівни в інтересах позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інсстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав - 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2013 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Дєордієвою І.В., реєстр. №3664.

01 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_7 у власність грошові кошти у сумі 6 394 400, 00 грн (шість мільйонів триста дев`яносто чотири тисячі чотириста гривень), що еквівалентно 800 000 (вісімсот тисяч) доларів США 00 центів.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 свого зобов`язання щодо повернення коштів, 21 липня 2017 року між сторонами договору позики укладено договір іпотеки №835, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В.

За умовами даного договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 01.06.2013 ОСОБА_7 надає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру під АДРЕСА_3 .

Згідно п. 2.1.7.1 договору іпотеки №835 від 21.07.2017 з метою задоволення своїх вимог Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбаченого договором позики вони не будуть виконані.

27 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено ще один договір іпотеки №850, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., згідно умов якого, в іпотеку передано належне ОСОБА_7 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2013 за №3113, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Дєордієвою І.В., стояночне місце АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2.1.7.1 договору іпотеки №850 від 21.07.2017 з метою задоволення своїх вимог Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбаченого договором позики вони не будуть виконані.

18 вересня 2017 року ОСОБА_3 на підставі зазначених договорів іпотеки, зареєстрував своє право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 22470592) та на паркомісце АДРЕСА_2 (номер запису 22472745), в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки №835 від 21.07.2017 та договору іпотеки №850 від 27.07.2017.

Отже, суд дослідивши матеріали справи вважає, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_7 своїх зобов`язань по договору позики, який забезпечений іпотекою як квартири так і стояночного місця, ОСОБА_3 , на виконання умов договорів іпотеки щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та на паркомісце АДРЕСА_2 , яке відповідно зареєстрував 18 вересня 2017 року, номери запису 22470592 та 22472745.

Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власність на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2207, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 06.03.2020. Також, право власність на вищевказане стояночне місце зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2209, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 07.03.2020.

В подальшому стало відомо, що реєстрація права власності на вищевказане майно ще за попередніми власниками, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відбувалась на підставі єдиного документу - Акту приймання-передачі №№1266, 1277 від 06.08.2019, підписаного між ОК «Ріал-К» та ОСОБА_2 , Акту приймання-передачі №1252, 1253 від 05.08.2019, підписаного між ОК «Ріал-К» та ОСОБА_6 та Акту приймання- передачі №б/н від 07.08.2019, підписаного між ОК «Ріал-К» та ОСОБА_5 , а саме право власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 05.08.2019 за ОСОБА_5 (номер запису про право власності 326586707), та 06.08.2019 право власності на 1/2 зазначеної квартири зареєстроване за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 32709411) на підставі актів приймання-передачі нерухомого майна №№1266, 1267 від 06.08.2019 та №№1252, 1253 від 05.08.2019, виданого ОК «Ріал-К», зареєстрованого приватним нотаріусом Дімітровою Т.А. ; право власності на стояночне місце АДРЕСА_2 зареєстроване 07.08.2019 за ОСОБА_5 (номер запису про право власності 32733318) на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна №б/н від 07.08.2019, видавник ОК «Ріал-К»/ ОСОБА_5 , зареєстрований приватним нотаріусом Дімітровою Т.А..

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено, що вищевказані документи є підставою виникнення права власності.

Однак, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно п. 50 постанови Кабінету Міністрів «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність фізичним та юридичним особам, що вийшли із складу засновників (учасників) юридичної особи, подаються: 1) документ, що посвідчує право власності юридичної особи на майно, що передається у власність фізичним та юридичним особам (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 1-1) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат»; 2) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом, про передачу майна у власність фізичній або юридичній особі, що вийшла із складу засновників (учасників) юридичної особи.

Вищевказане свідчить, що Акт приймання-передачі не є належним та достатнім документом, що підтверджує набуття особою права власності на майно та не може слугувати підставою виникнення права власності, та його реєстрації, а є тільки доказом передання майна від одного власника до іншого, проте, таке майно повинно передаватись на підставі певних документів, доказів надання яких реєстратору суду не надано, що свідчить про відсутність підстав набуття права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на зазначене майно.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи.

Виходячи з вказаних норм закону, суд вважав, що державний реєстратор Вальваков Дмитро Гаріальдович, який проводив реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і на стояночне місце АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 був зобов`язаний перевірити достовірність наданих йому документів, та в разі наявності певних сумнівів повідомити про це відповідні органи й відмовити у вчиненні реєстраційної дії.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в статутний капітал ОК «Ріал-К» квартира за адресою: АДРЕСА_1 передавалась на підставі протоколу загальних зборів Обслуговуючого кооперативу «Ріал-К» №19 від 02.08.2019, згідно якого, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вступили до членів вказаного кооперативу та в якості пайового внеску внесли до статутного капіталу кооперативу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Також, підставою належності вказаним особам даної квартири, зазначено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року по справі №522/7303/17 за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_11 про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії за яким визнано недійсним договір купівлі-продажу стояночного місця АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за №3113, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 05.07.2013 та повернуто ОСОБА_8 право власності на стояночне місце № НОМЕР_1 , а також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Деордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за №3664, укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_7 31.07.2013 та повернуто позивачам право власності на вказану квартиру.

Проте, зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року по справі №522/7303/17 не набрало законної сили, оскільки 17 грудня 2019 року скасоване апеляційною інстанцією, а відтак це рішення не могло стати підставою реєстрації права власності на квартиру за будь-якими особами, оскільки судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, на що вказав Верховний Суд в своїй постанові від 19.06.2019 за №643/17966/14-ц. Відтак, на переконання суду, зазначене рішення не могло бути підставою передання в статутний капітал юридичної особи певного майна.

Отже, суд вважав, що реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і на стояночне місце АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 є незаконною.

Отже, виходячи з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не були законними власниками нерухомого майна а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стояночного місця АДРЕСА_2 , відповідно вони не мали права укладати вищевказані договори купівлі-продажу та відчужувати дане нерухоме майно.

Оскільки, оформляючи та надаючи для реєстрації права власності не чинні документи, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично позбавили позивача права володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном, вони порушили право власності позивача.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Крім того, Європейський Суд неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже виходячи з того, що вищевказані договори купівлі-продажу укладалися та посвідчувалися з порушенням норм цивільного законодавства, а саме відбувся продаж нерухомого майна, особами (продавцями) які не були законними власниками такого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі договори купівлі-продажу є недійсними. Отже виходячи з того, що перереєстрація права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стояночне місце АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 відбулася на підставі недійсним, суд правильно вважав відповідну реєстрацію права власності незаконною.

В статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в якій зазначено, що «…У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону…».

Тобто вбачається, що законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати.

Таким чином, з метою досягнення мети цивільного судочинства, передбаченої ст. 2 ЦПК України, а саме - ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне скасувати відповідні рішення державного реєстратора, на підставі яких внесено записи про право власності на спірне майно.

Посилання адвоката Кубліцького Ігоря Володимировича в інтересах відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено належним чином, що він є власником спірного нерухомого майна та, що вчиненням оспорюваних правочинів порушено його права та законні інтереси, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A,№303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, в тому, що оспорювані договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна укладені з порушенням чинного законодавства, що порушує права позивача. Й навпаки, відповідачами надані належні та достовірні докази, якими спростовуються підстави позову.

Так, у пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 за №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного удочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Колегія суддів упевнена, що судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивач ОСОБА_3 набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на паркомісце АДРЕСА_2 , правомірно в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки №835 від 21.07.2017 та договору іпотеки №850 від 27.07.2017, 18 вересня 2017 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності а квартиру (номер запису 22470592) та на паркомісце НОМЕР_2 (номер запису 22472745).

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не набули у встановленому законом порядку права власності на спірне нерухомого майна, й, відповідно вони не мали права укладати вищевказані договори купівлі-продажу та відчужувати дане нерухоме майно.

Тому, вказані договорі купівлі-продажу спірного майна від 06 березня 2020 року та від 07 березня 2020 року обґрунтовано визнані судом першої інстанції недійними з підстав, передбачених статтями 203, 215 та 658 ЦК України.

Таким чином, перереєстрація права власності спірне нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_4 , яка відбулася на підставі недійсних правочинів, є протиправною.

Отже, позивачем ОСОБА_3 доведено належним чином, що оспорюваі правочини порушують його права та законні інтереси як власника спірного майна.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача на спірне нерухоме майно та правом відповідача ОСОБА_4 володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивача, оскільки право власності на спірну майно перейшло до відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_5 внаслідок їх недобросовісних дій, відповідачем ОСОБА_4 не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що вона не знала та не могла знати, що продавець не має права продавати спірне майно.

При цьому слід ураховувати, що цивільне законодавство передбачає як право захисту права власності позивача, так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач ОСОБА_4 , пред`явивши відповідний позов.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів з метою позбавити позивача права власності на спірне майно, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що у позивача ОСОБА_3 відсутнє право власності на спірне майно, що встановлено постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №522/7303/17, є помилковими, оскільки зі змісту вказаної постанови Верховного Суду вбачається, що ОСОБА_3 на даний час є правомірним власником спірного майна.

Колегія судів вважає, що у зв`язку з тим, що спірне нерухоме майно є предметом спорів з іншими учасниками, який вирішувався судами неодноразове, такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину, є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є законні підстави для визнання оспорюваних договорі купівлі-продажу спірного майна та повернення цього майна позивачу. За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позивачем доведено, що таке втручання у права відповідача ОСОБА_4 на спірне майно не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки захисту інтересів позивача є більш важливими, ніж дотримання права відповідача. Отже, задоволення позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, позивачем ОСОБА_3 в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідачі порушують його право на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору відповідач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кубліцького Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 25 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік