Номер провадження: 22-ц/813/3491/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

У грудні 2021 року позивачка звернулась до суду з вказаним вище позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просила визнати ОСОБА_2 , 1964 року народження, ОСОБА_3 , 1967 року народження, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що з 21 липня 1993 року її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане житло є неприватизованим, належить до муніципальної власності. Окрім позивачки за вказаною адресою також зареєстроване місце проживання її брата ОСОБА_2 , колишньої дружини останнього ОСОБА_3 , сина колишньої дружини брата ОСОБА_4 , які фактично ніколи не проживали у цій квартирі, не беруть участі у її утриманні, особистий рахунок відкритий на позивачку, і лише вона здійснює сплату усіх комунальних послуг, що створює позивачці низку незручностей і складнощів, і стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення, тому просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Сторони, належним чином повідомлені дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце роз гляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачкою докази доводять лише факт відсутності відповідачів за зареєстрованою адресою, втім не містять інформації щодо причин такої відсутності, при цьому судом зауважено, що звертаючись з позовом позивачка повідомила про те, що від спільних знайомих їй відомо, що останнім часом відповідачі мешкають за адресами: ОСОБА_2 АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 АДРЕСА_4 , проте належних та допустимих доказів, які б дали змогу перевірити дане твердження позивачкою не надано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 водночас зауважує про таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтями 4, 15 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно з частиною першою статті 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі №522/5654/17 (провадження N 61-9662св20) Верховний Суд виснував, що суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. У цій справі судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можуть звертатися наймач, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а також власники жилого будинку (квартири). На стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (статті 73-75 ЖК Української РСР). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред`явлення такого позову. Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо)".

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить до муніципальної власності.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначила, що вона зареєстрована та проживає у вказаній вище квартирі з 21 липня 1993 року.

Із довідки виданої 11 грудня 2006 року ЖУ «Ренесанс ЛТД-92» убачається, що ОСОБА_1 розпорядженням Приморської райадміністрації м. Одеси від 07 грудня 2006 року № 3080 відкрито особистий рахунок на займану площу, яка складається з 2 кімнат 30, 23 кв.м. по АДРЕСА_2 з правом укладання договору найму. Сім`я 4 людини: ОСОБА_1 , Абажей І.А. брат, ОСОБА_3 жінка брата, ОСОБА_5 племінниця. У цій довідці також зазначено, що раніше особистий рахунок на цю житлову площу був відкритий на ім`я ОСОБА_6 .

Обставини на які посилається позивачка, зокрема, щодо її реєстрації по вказаній адресі та постійне проживання у цій квартирі, а також реєстрації відповідачів, також підтверджується довідкою виданою ЖУ «Ренесанс ЛТД-92» 18 грудня 2014 року (а.с.8).

Разом з тим, у порушення ст.ст. 77-80 ЦПК України, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження в неї права звернення з такими вимогами до суду, як визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною вище квартирою, у зв`язку з їх відсутністю понад встановлені законом строки.

Так, матеріали справи не містять жодних доказів, які б дозволяли встановити обставини щодо перебування позивачки у статусі наймача квартири АДРЕСА_1 чи члена сім`ї наймача такого жилого приміщення.

Матеріали справи взагалі не містять відомостей для встановлення правової підстави вселення та проживання позивачки ОСОБА_1 у вказаній вище квартирі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено набуття права звернення до суду за захистом своїх прав у такий спосіб.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, і хоча дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , водночас помилився у мотивах такої відмови.

Так, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч.2, 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення з вказаних підстав потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2023 року.

Головуючий: Ю.П.Лозко

Судді: В.В.Кострицький

М.В. Назарова