Справа № 463/1525/23 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С. В.
Провадження № 22-ц/811/1621/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючого судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю представника апелянта Кушнір Т.В., позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Посікіри Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення від всього майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні», що знаходяться у нежитловому приміщенні (складів), за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер приміщення 1).

Позов вмотивовано тим, що позивач є власником нежитлового приміщення (склади), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер приміщення 1). На вимоги ОСОБА_1 про звільнення приміщення від майна ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» не реагував. Позивач вважає, що ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» продовжує зберігає своє майно в належному ОСОБА_1 нежитловому приміщенні без жодних на те правових підстав. Додатково позивач зазначає, що усі реконструйовані попереднім власником ПП «Люкс- Експрес» нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_1 , оскільки така реконструкція була проведена без дозволу іпотекодержателя.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення від всього майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» (), що знаходяться у нежитловому приміщенні (складів), за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер приміщення 1).

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» () на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 073,6 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок)

Рішення суду оскаржило Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні».

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» покликається на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що позивач є належним власником спірного майна, незважаючи на спір між попереднім власником (ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС») та ОСОБА_1 .

Стверджує, що позивачем не додано жодних доказів протиправної поведінки відповідача, а суд першої інстанції безпідставно встановив обставину вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Окрім того, в матеріалах справи відсутній договір, який би підтверджував право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, а також відсутня будь-яка інформація щодо реконструкції нежитлового приміщення. Також, на думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно встановив факт відсутності згоди іпотекодержателя на передачу в оренду нежитлового приміщення.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03.05.2023 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Посікіри Р.Р. на заперечення апеляційної скарги перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди об`єкта нерухомості від 01.07.2022 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» та ПП «Люкс Експрес» є нікчемний та не може братись до уваги як законна підстава для користування відповідачем нежитловим приміщенням, оскільки такий договір укладався без згоди іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим 26.06.2006 року Кривицьким С.Ю., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, за реєстр. № 2624, укладеним між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ПП «Люкс Експрес».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (склади), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер приміщення 1). Право власності на зазначене нерухоме майно позивач набув за Договором купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені від 04.10.2022 року у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц окреслила принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю. Так, у п.п. 87-89 постанови суд вказав, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У постанові від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного правового висновку: відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Технічний паспорт, який долучено до справи №463/1525/23, не є правопідтверджуючим або правовстановлюючим документом з огляду на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №280/5204/18, відповідно до якого «за своєю правовою суттю технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомості, а тільки інформаційним і необхідним у випадку, зокрема, оформлення права власності після проведення капітального ремонту будівлі, реконструкції чи перепланування.».

Суд встановив, що ні відповідачем, який брав участь в розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції, ні Приватне підприємство «Люкс-експрес», яке також подало апеляційну скаргу, не подано належних та допустимих доказів, які би спростували право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 не є належним власником нежитлового приміщення через наявні спори між ним та попереднім власником (ПП «Люкс-Експрес), оскільки, відповідачем не представлено, а судом не здобуто жодних доказів чи судових рішень, які б підтверджували факт вибуття нежитлового приміщення із власності ОСОБА_1 .

Окрім того, орендарем ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» та орендодавцем ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС» не долучено до матеріалів справи №463/1525/23 жодного доказу, який би підтверджував право власності останнього на приміщення як першого, так і другого поверху нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 . Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження в орендодавця чи орендаря прав щодо будь-яких інших об`єктів нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при купівлі позивачем ОСОБА_1 предмета іпотеки за адресою АДРЕСА_1 , де здійснено реконструкцію, всі реконструйовані об`єкти нерухомості являються предметом іпотеки.

Крім того, судом встановлено, що ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» користувалось нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 на підставі Договору оренди об`єкта нерухомості від 01.07.2022 року, укладеного між ним та попереднім власником нежитлових приміщень ПП «Люкс Експрес». Дана обставина відповідачем визнається, більше того, останнім долучено до матеріалів справи №463/1525/23 копію договору оренди. Після набуття приміщень у власність позивачем, відповідач продовжує зберігати своє майно в належному позивачу нежитловому приміщенні, без жодних на те правових підстав. 27.12.2022 року позивач надіслав на адресу ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» вимогу про звільнення приміщення від майна, на яку відповідач не відповів. 01.02.2023 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» повідомлення, що у нього немає доступу до нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідачем також не заперечується та обставина, що на момент подання ОСОБА_1 позову до Личаківського районного суду м. Львова ТОВ «ТОІ-ТОІ Санітарні системи» продовжує зберігає своє майно в нежитовому приміщенні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, негаторний позов це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16-ц надане таке визначення: негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

У постанові ВС від 22.05.2018 у справі № 914/143/17 міститься такий правовий висновок: підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність майна відповідача ТОВ «ТОІ-ТОІ системи санітарні» у нежитлових приміщеннях на підставі Договору оренди об`єкта нерухомості від 01.07.2022 року, укладеного між ним та попереднім власником нежитлових приміщень ПП «Люкс Експрес», перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Нежитлові приміщення були предметом іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 26.06.2006 року Кривицьким С.Ю., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, за реєстр. № 2624, укладеним між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ПП «Люкс Експрес».

При цьому відповідачем та ПП «Люкс експрес» під час розгляду справи судом першої інстанції не долучено доказів того, що Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» надало згоду на передачу в оренду нежитлового приміщення та укладення договору оренди об`єкта нерухомості від 01.07.2022 року між ТОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» та ПП «Люкс Експрес».

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, факт ненадходження чи відсутності претензій від іпотекодержателя АТ «ПроКредит Банк» щодо передання в оренду нежитлових приміщень, не може свідчити про згоду останнього на таку передачу в оренду іпотечного майна, оскільки передача такого майна в користування або оренду передбачена виключно за згоди іпотекодержателя, про що прямо зазначається в Законі України «Про іпотеку».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про іпотеки», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

В свою чергу положенням ч. 3 ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від у справі № 501/1703/16-ц дано наступний правовий висновок: Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 898-ІV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону № 898-ІV). За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір оренди № 7 від 31 січня 2015 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України -нікчемним. При цьому суди правильно задовольнили позовні вимоги, зобов`язавши ТОВ «Мед-Сервіс Юг» звільнити вбудоване нежитлове приміщення, оскільки підстав для користування цим приміщенням не вбачається.

У постанові від 07.09.2022 у справі № 569/9228/21 колегія Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду зробила такий висновок: «Укладення угод з відчуження майна (частини майна), переданого в іпотеку без згоди іпотекодержателя, зумовлює їх нікчемність та не створює інших юридичних наслідків, крім пов`язаних з їх нікчемністю. Тобто договір оренди, укладений між ТОВ «Рівнеагробуд» та ТОВ «Приват Євробуд», за яким відбулася передача в оренду нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 без згоди іпотекодержателя, є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України є нікчемним».

Отже, в силу положення ч. 2 ст. 9, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» будь-які договори оренди предмета іпотеки, передачу його в спільну діяльність чи лізинг без згоди іпотекодержателя такого майна під час перебування його в іпотеці є нікчемними відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, та не породжують будь-яких правових наслідків.

У постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц, зазначено, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вірно встановив характер спірних правовідносин та вирішив дану справу згідно із законом. А відтак, підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ-ТОІ системи санітарні» - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.12.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.