Справа № 761/1588/22
Провадження № 2/756/1273/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участі секретаря судового засідання - Косянчук Н.І.,

представника позивача - Булгакова С.В. ,

представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Національного банку України до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

Позивач Національний банк України звернувся до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат. Позов мотивовано тим, що 04.05.2012 між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі №2349, відповідно до якого відповідачу було надано кредит на споживчі цілі - проведення ремонту квартири у сумі 300 000,00 грн строком користування на 20 років. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 15.10.2013 між позивачем та іншими відповідачами укладено договори поруки, з ОСОБА_2 №2349/П-2, з ОСОБА_3 №2349/П-3, за якими кожний з поручителів зобов`язався відповідати у частині 140 000,00 грн за виконання зобов`язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту, як солідарні боржники. У зв`язку з систематичним порушенням позичальником положень п. 3.1 Кредитного договору щодо погашення частини Кредиту, а також невиконання вимог п. 3.2 Кредитного договору щодо своєчасної сплати нарахованих процентів за користування Кредитом, позичальнику та поручителям було направлено вимогу про погашення усієї простроченої заборгованості за Кредитом від 03.10.2017 № 55-0007/67657, однак вимога була залишена без задоволення. Національний банк України звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.05.2019, частково зміненим постановою Київського апеляційного суду від 17.03.2020, у справі № 761/1152/18 задоволено позов Національного банку України та з відповідачів стягнуто заборгованість за Кредитним договором станом на 15.11.2017 у розмірі 274466,75 грн. Рішення суду було виконано поручителями у повному обсязі 24.02.2020. У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з новим позовом про стягнення заборгованості за процентами та пенею за Кредитним Договором у розмірі 52 551,25 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.03.2021 у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім цього, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц). Ураховуючи вищенаведені судові рішення, керуючись статтею 625 ЦК України, Національний банк України направив відповідачам вимогу від 29.10.2021 № 55-0046/101970 про погашення за період з 06.11.2017 (через 31 день після отримання вимоги від 03.10.2017) до 24.02.2020 інфляційних втрат у розмірі 37178,35 грн та трьох процентів річних у розмірі 14310,34 грн. Боржник відповіді на вимогу позивача не надав, а поручителі від погашення заборгованості відмовилися та зазначили, що встановлена положеннями ст.625 ЦК України цивільно - правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою; а в договорах поруки не передбачалося, що поручителі мають нести відповідальність за боржника і за ст.625 ЦК України. Ураховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути на його користь за період з 06.11.2017 по 24.02.2020 інфляційні втрати у розмірі 37178,35 грн та три проценти річних у розмірі 14 310,34 грн: солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у сумі 25 744,35 грн; солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у сумі 25 744,35 грн.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Банасько І.М. від 14.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату Оболонського районного суду м.Києва Шаровар М.В. «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу у справі» від 21.11.2022 №116, з огляду на те, що суддя Оболонського районного суду м.Києва Банасько І.М. з 21.11.2022 на тривалому лікарняному, у зв`язку з вагітністю та пологами, у провадженні якої перебувала дана справа, призначено повторний автоматизований розподіл справи №761/1588/22 за позовом Національного банку України до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2022, справу №756/1588/22 за позовом Національного банку України до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, розподілено судді Ткач М.М.

14.12.2022 на електронну адресу суду від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Дзюба М.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, серед іншого з огляду на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2018, частково зміненим постановою Київського апеляційного суду від 17.03.2020, у справі № 761/1152/18 задоволено позов Національного банку України та з поручителів стягнуто заборгованість за Кредитним договором на загальну суму 280 000,00 грн. Дане рішення було виконано поручителями: ОСОБА_2 - 22.08.2019, ОСОБА_3 - 24.02.2020. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2020 у справі №761/29925/20 залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.03.2021 у задоволенні позову про стягнення нарахованих процентів та пені за Кредитним договором, відмовлено, оскільки право НБУ на нарухування процентів закінчується після спливу строку кредитування, що не було враховано позивачем. Зазначається, що договір поруки забезпечує виконання основного зобов`язання у межах встановлених договором поруки обсягів відповідальності поручителя, а договорами поруки не передбачено відповідальності поручителів перед кредитором ще й за ст. 625 ЦК України. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення вказаних коштів.

26.12.2022 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому заперечує проти доводів відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з підстав викладених у відповіді на відзив.

07.06.2023 на адресу суду представником позивача надіслано додаткові пояснення до позову щодо застосування наслідків пропуску позовної давності до спірних правовідносин.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася шляхом направлення судової повістки, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала.

З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, заслухавши учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, 04.05.2012 між Національним банком України та ОСОБА_5 був укладений Договір № 2349 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі, відповідно до якого Національний банк надає позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі: ремонт квартири у сумі 300 000,00 грн. строком користування на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту (п.1.1. Кредитного договору) (а.с.8-10).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 15.10.2013 між Національним банком України та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №2349/П-2, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_5 щодо своєчасного повернення кредиту, наданого за кредитним договором від 04 травня 2012 року №2349 у частині (від загальної суми кредиту) 140 00,00 грн. строком до 20 квітня 2032 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) (п. 1 Договору поруки) (а.с. 12-13).

Також, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника 15.10.2013 між Національним банком України та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 2349/П-3, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_5 щодо своєчасного повернення кредиту, наданого за кредитним договором від 04 травня 2012 року №2349 у частині (від загальної суми кредиту) 140 00,00 грн. строком до 20 квітня 2032 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) (п. 1 Договору поруки) (а.с.14-15).

Пунктами 2, 3,4 договорів поруки передбачено, що у випадку невиконання позичальником обов`язків за кредитним договором позичальник і поручитель відповідають перед Національним банком як солідарні боржники. Відповідальність поручителя настає з моменту порушення зобов`язань позичальником за кредитним договором, поручителем якого він є. Національний банк письмово повідомляє поручителя про невиконання позичальником умов кредитного договору, наявність заборгованості та/або дострокове припинення дії кредитного договору. Поручитель зобов`язується виконати свої зобов`язання за договором поруки протягом 10 календарних днів після отримання вимоги Національного банку. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений та гарантує, що на момент укладання цього договору поруки не має грошових зобов`язань, які унеможливлюють виконання цього договору. Дія цих договорів припиняється: після виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором; або у разі припинення забезпеченого порукою зобов`язання; або після укладення позичальником (поручителем) з Національним банком договору іпотеки на користь Національного банку.

18.03.2016 між Національним банком України та ОСОБА_5 був укладений Додатковий договір № 230 до Договору про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 04 травня 2012 № 2349, відповідно до умов якого пункти 3.1, 3.2, 3.3 та підпункт 4.1.4. Кредитного договору викладені у новій редакції (а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 у справі №761/1152/18 стягнуто з ОСОБА_5 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 274 466 грн. 75 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Національного банку України в рівних частках судовий збір в розмірі - 4117 грн. 00 коп., а саме по 1372 грн. 33 коп. з кожного.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.03.2020 рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28.05.2019 скасовано в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь Національного банку України заборгованості за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 в розмірі 274 466,75 грн., а в решті залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.03.2021 відмовлено в задоволенні позовних вимог Національного банку України до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з відсотків за користування кредитом та пенею.

З урахування зазначеного, 29.10.2021 Національний банк України направив відповідачам вимогу про сплату за період прострочення виконання кредитного договору з 06.11.2017 по 24.02.2020 інфляційні витрати у сумі 37 178,35 та 3% річних від простроченої суми боргу у сумі 14 310,34грн (а.с.24), яка була залишена відповідачами без задоволення.

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, аналіз змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/3077/20.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. п 41. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)).

Як встановлено у даній справі, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 у справі №761/1152/18 стягнуто з ОСОБА_5 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 274 466 грн. 75 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Національного банку України в рівних частках судовий збір в розмірі - 4117 грн. 00 коп., а саме по 1372 грн. 33 коп. з кожного.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.03.2020 рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28.05.2019 скасовано в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь Національного банку України заборгованості за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 в розмірі 274 466,75 грн., а в решті залишено без змін.

Вказана обставина не підлягає доказуванню з огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК, якою встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 /провадження № 12-116гс19/, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 /провадження № 12-105гс19/).

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Також, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вказує позивач та не заперечили відповідачі, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 у справі №761/1152/18 поручителями: ОСОБА_2 виконане 22.08.2019, а ОСОБА_3 - 24.02.2020, а відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, по дату фактичного виконання кожним з поручителів рішення суду.

Позивачем долучено розрахунок заборгованості, із якого вбачається, що 3 % річних за період з 06.11.2017 по 23.02.2020 становить 14310,34 гривень, інфляційні втрати за період з 06.11.2017 по 23.02.2020 - 37178,35 гривень, всього у розмірі 51488,69 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку у рівних частинах по 25 744,35 грн.

Перевіривши проведений позивачем розрахунок з урахуванням дати фактичного виконання рішення суду поручителем ОСОБА_3 , суд вважає, що вимоги позивача в цій частині щодо солідарного стягнення з Остаповської та ОСОБА_3 на суму 25744,35 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Однак, перевіряючи правильність нарахування вищевказаних сум, щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суд встановив, що позивач при нарахуванні здійснив розрахунок по 24.02.2020, не врахувавши, дати фактичного виконання рішення суду поручителем ОСОБА_2 - 22.08.2019.

У зв`язку з цим, суд самостійно провівши розрахунок, встановив, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за період з 06.11.2017 по 22.08.2019 становить 24459,38 грн.

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат та 3 % річних, яка солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача становить 25744, 35 грн.; загальна сума інфляційних втрат та 3 % річних, яка солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача становить 24459, 38 грн. Врешті заявлених позовних вимог, слід відмовити.

Разом з тим, представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Дзюба М.Ю. заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено устатті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбаченихстаттею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому зобов`язання відповідача перед банком за договором можна вважати припиненим у день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Тобто невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Як зазначалося вище, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань за період з 06.11.2017 по 24.02.2020.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 630 було внесено зміни, зокрема, до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236, продовживши карантин до 31 серпня 2022 року.

Дію карантину, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, востаннє Постановою КМУ від 25.04.2023 строком до 30.06.2023.

Беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діє з 12.03.2020 до 30.06.2023, позивач звернувся до суду 29.12.2021, тобто в період дії карантину.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід зазначити, що позивачем трирічний строк позовної давності не пропущений оскільки на час подання позовної заяви у грудні 2021 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості підлягає частковому задоволенню. Врешті заявлених позовних вимог, слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам витрати по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 12, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Національного банку України до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Національного банку України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, ) інфляційні втрати та 3 % річних на загальну суму 24459 (двадцять чотири тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять) гривень 38 копійок, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1078 (одна тисяча сімдесят вісім) гривень 35 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Національного банку України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, ) інфляційні втрати та 3 % річних на загальну суму 25744 (двадцять п`ять тисяч сімсот сорок чотири) гривні 35 копійок, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень 00 копійок .

Врешті заявлених позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін.

1.Позивач: Національний банк України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, );

2. Відповідач: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

3. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

4. Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Дата складення повного рішення - 19.06.2023.

Суддя М.М. Ткач