Головуючий у І інстанції Журибеда О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та просила про його задоволення, посилаючись на те, що в період з 20 серпня 2005 року по 13 червня 2016 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

16 вересня 2020 року судовим наказом Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/15529/20 стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

02 жовтня 2020 року постановою головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Аксьоновим І.О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

З моменту пред`явлення виконавчого документу до виконання та на день подання позову державним виконавцем вжиті примусові заходи з метою виконання рішення суду.

Так, державним виконавцем було винесено ряд постанов: про накладання арешту на майно та грошові кошти; про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; тощо.

Проте, вчинення відповідних примусових виконавчих дій не надало жодного результату щодо спонукання відповідача здійснювати утримання доньки та виконувати рішення суду.

Відповідач свідомо, умисно не виконує рішення суду внаслідок чого за ним утворилась заборгованість по сплаті аліментів.

Таким чином, відповідач, будучи батьком доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, всупереч вимогам ст. 51 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України, які зобов`язують батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, за останнім утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 71 048 грн. 86 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості від 23.02.2023 року, який виданий головним державним виконавцем Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Абакумовою Н.І.

Оскільки ОСОБА_1 неналежним чином виконував свій обов`язок по сплаті аліментів на утримання дитини та допустив прострочення сплати аліментних платежів, він зобов`язаний сплатити на користь позивачки пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 жовтня 2020 року по 05 квітня 2023 року (по аліментним платежам з 14 вересня 2020 року по 31 січня 2023 року), яка становить - 95 071 грн. 76 коп., про що і просила ОСОБА_2 у своєму позові.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів з 01 жовтня 2020 року по 05 квітня 2023 року (по аліментним платежам з 14 вересня 2020 року по 31 січня 2023 року) у сумі 95 071 грн. 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Дербеньову В.А. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просиврішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2023 рокузмінити та ухвалити нове рішення, яким зменшити стягнутий судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 розмір пені за прострочення сплати аліментів з 95071,76 грн. до 33602,11 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, щоДовідку-розрахунок заборгованості по аліментах від 06.07.2021 року, складену старшим державним виконавцем Козар О.П. (на суму 17969,87 грн.), не можна брати до уваги під час розрахунку неустойки, так як на момент звернення позивача з позовною заявою відповідачем вказана заборгованість повністю сплачена, а тому на неї не може бути нарахована пеня. Підтвердженням сплати даної заборгованості є додана до відзиву на позовну заяву копія постанови про зняття арешту з рахунків належних відповідачу.

Апелянт зазначає, що на момент подання відзиву на позовну заяву, відповідач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва (у справі № 759/15529/20) із скаргою на дії головного державного виконавця Святошинського відділу ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Абакумової Н.І. щодо скасування її розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 23.02.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. На думку апелянта, даний розрахунок є незаконним.

Ухвалою від 24.05.2023 року суддя Журибеда О.М. повернув скаргу скаржнику та залишив її без розгляду.

Відповідач подав апеляційну скаргу на зазначену ухвалу від 24.05.2023 року, після розгляду якої Київський апеляційний суд 19.09.2023 року скасував ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2023 року та направив справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції дану обставину не врахував, клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення за скаргою на неправомірні дії державного виконавця у справі №759/15529/20 не розглянув, чим порушив норми процесуального права.

Апелянт вказує, що в момент подання відзиву на позовну заяву позивача, відповідач подав до Святошинського районного суду міста Києва (у справі №759/6273/23) заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Дана заява судом не була розглянута, чим порушено норми процесуального права (додаток 18 до відзиву).

Крім того, в довідці розрахунку від 23.02.2023 року усі суми платежів відповідача не вказані, що підтверджується довідкою з банку про перелік платежів (додаток 11 до відзиву). Зокрема не врахований платіж у сумі 4250,00 грн. від 12.05.2022 року та платіж у сумі 1815,76 грн. від 23.06.2021 року.

Апелянт зазначає, що нарахування виконавцем в період з липня 2021 року по січень 2022 року відбувалося виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву, не дивлячись на те, що відповідач був працевлаштованим. Також, подальші нарахування відбувалися по м. Києву, хоча відповідач повідомив ДВС про зміну місця проживання.

Так як не всі платежі відповідача зараховані виконавцем, то розрахунок неустойки позивача є невірним та не міг братися до уваги судом першої інстанції.

Крім цього, відповідачем до відзиву на позовну заяву додані докази, які підтверджують, що часткова заборгованість за період з липня 2021 року по січень 2023 року виникла з незалежних від нього причин.

В зв`язку з перенесеною важкою формою ковіду, ускладненнями після неї, операцією на нирках (2021), пандемією коронавірусу, дебют «маршевого» перелому (2022) та війною, яку розв`язала проти України російська федерація, відповідач втратив роботу, його доходи значно зменшилися.

У зв`язку з цим у ОСОБА_1 виникли фінансові труднощі, які і призвели до заборгованості по аліментах (додатки 2,3,6-17 до відзиву).

З довідок про доходи (додатки 7-8 до відзиву) вбачається, що

дохід відповідача мізерний, що свідчить про те, що він, виконуючи свій

обов`язок по сплаті аліментів, та в разі стягнення з нього пені в сумі

95071,76 грн., буде знаходитись в скрутному матеріальному становищі.

Таким чином, апелянт сплачував аліменти в міру своїх можливостей, та це не свідчить про те, що в 2021, 2022 та 2023 роках доходи відповідача зросли та дозволяють йому сплатити необгрунтовану неустойку в розмірі 95071,76 грн.

При цьому, відповідач, не зважаючи на зменшення та відсутність своїх доходів, вживав заходів для сплати і для погашення заборгованості, що підтверджується банківськими платежами (додаток 11 до відзиву).

Апелянт зазначає, що неустойку у розмірі 33602,11 грн. (розрахунок стор.6-7 відзиву) він готовий сплатити.

Через те, що державний виконавець провів неналежний розрахунок в частині нарахування та здійснених оплат аліментів, відповідач не повинен нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків державним виконавцем, через що і подав скаргу на розрахунок виконавця від 23.02.2023 року.

Також зазначає, що будучи обізнаним про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з відповідача аліментів, відповідач звертався до ДВС та надавав відомості про зміни в доходах, місця проживання, інформації щодо працевлаштування (додаток 6 до відзиву).

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення позивачці копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Позивачка правом на подання відзиву не скористалася. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками направлені на адресу відповідачки та повернулися із відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у свою чергу, відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (95071 грн. 76 коп.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 20 серпня 2005 року по 13 червня 2016 року, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду міста Києві від 13 червня 2016 року у справі №759/3935/16-ц про розрівання шлюбу (а.с. 12).

У шлюбі у сторін народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис за №2335 (а.с. 11).

Також встановлено, що на підставі судового наказу Святошинського районного суду міста Києва у справі №759/15529/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14).

02 жовтня 2020 року постановою головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Аксьоновим І.О. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 (а.с. 16).

Згідно розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, підготовлених головним державним виконавцем Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Абакумовою Н.І., вбачається, що відповідач допускав прострочення сплати аліментних платежів, не в повному обсязі та несвоєчасно сплачував аліментні платежі, у зв`язку із чим за ним обліковується борг в сумі 71 048,86 грн. 86 коп. (а.с. 17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача пені аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за прострочення аліментів з 01 жовтня 2020 року по 05 квітня 2023 року (по аліментним платежам з 14 вересня 2020 року по 31 січня 2023 року) у розмірі 95071,76 коп., і колегія суддів з такими висновками суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вказано, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 дійшла висновку, що пеня на заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною 4 статті 71 цього Закону виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Таким чином, у разі виникнення заборгованості для платника аліментів настає відповідальність передбачена частиною першою статті 196 СК України.

Відповідно до змісту вказаної норми, пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати.

Одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у разі виникнення заборгованості не залежно від того погасив таку заборгованість платник аліментів чи ні за весь період прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував обов`язок по по сплаті аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим виникла заборгованість, наявність якої підтверджується наданим виконавцем розрахунком від 23.02.2023 року.

Так, пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на кожен щомісячних платіж за весь період прострочення кожного платежу окремо, в тому числі і якщо заборгованість в подальшому була частково або повністю погашена. Відповідно, якщо платник аліментів допустив прострочку по якомусь платежу і в подальшому її погасив, вона не буде врахована при визначенні підсумкової суми заборгованості, натомість стягувач аліментів зберігає за собою право на стягнення пені за період прострочення сплати аліментів по такому платежу.

Із наданого позивачкою розрахунку пені вбачається, що він здійснений за весь період наявності заборгованості за підсумком, а саме з 01.10.2020 року по 01.02.2023 року, по кожному окремому платежу, розмір яких зазначено у наданих виконавцем довідках-розрахунках заборгованості (а.с.17-18).

Враховуючи наведене, правильним є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 95071, 76 грн., оскільки право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення закріплено ст. 196 СК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача щодо неправильності визначення позивачкою розміру пені за прострочення сплати аліментів фактично зводиться до незгоди саме із розрахунком заборгованості по аліментах від 23.02.2023 року, на підставі якого обраховувалась пеня.

Обгрунтовуючи заперечення щодо правильності розрахунку заборгованості по аліментах, відповідач посилається на те, що вказаний розрахунок виконавця ним було оскаржено до суду. Такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів неправомірності дій виконавця при складанні зазначеного розрахунку чи його помилковості, що було б встановлено рішенням суду.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про незгоду з розміром обрахованої позивачкою неустойки (пені) зі сплати аліментів законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, оскільки відповідачем на спростування даного розрахунку суду не було надано жодних належних та допустимих доказів, в тому числі і власного контррозрахунку, а згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

Слід зауважити, що звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань по сплаті аліментів повністю або частково можливо лише у тому випадку, коли заборгованість виникла з незалежних, поважних причин, які в кожному конкретному випадку оцінюються судом з огляду на обставини справи.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 тривалий час не мав постійного доходу у зв`язку з втратою роботи та введенням військового стану, оскільки відсутність постійного доходу та введення військового стану саме по собі не є обставинами, які є беззаперечною підставою для зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів.

Наведені ОСОБА_1 доводи про неможливість сплати ним аліментів у зв`язку перенесеною короновірусною хворобою, операцією на нирках та перелому, не доводять в повній мірі наявність обставин, що виключають вину платника аліментів у несвоєчасній сплаті аліментних платежів та позбавляють його обов`язку по сплаті на користь отримувача аліментів пені на підставі ст. 196 СК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що дана справа згідно п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: