Справа № 522/4420/22
Провадження № 2/522/1537/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики.

В обґрунтування позову позивач вказує, що між сторонами у справі тривалий час існували приятельські та підприємницькі стосунки. У серпні 2018 року позивач отримала від відповідача грошові кошти у сумі 29 000,00 доларів США з зобов`язанням сплати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року ( 5% від отриманої суми в місяць 1 450 доларів США), всього в сумі 30 450 доларів США.

18.09.2018 на вимогу відповідача було письмово зафіксована отримана від відповідача в серпні 2018 року сума 29 000 (двадцять дев`ять тисяч) доларів США з зобов`язанням сплати плати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року (% від отриманої сумі в місяць 1 450 доларів США), всього у сумі 30 450 доларів США, із строком повернення до 30.09.2018 вже суми 31 900 доларів США, де 1 450 доларів США (31 900 - 30 450 = 1 450 доларів США) - плата (проценти) за користування грошовими коштами за вересень 2018 року. Позивач вказує, що на прохання відповідача при оформленні розписки не зазначалось про розмір та обов`язок сплати процентів. Також позивач наполягає, що за розпискою від 18.09.2018 не здійснювався факт передачі грошей у сумі 30 450,00 доларів США.

ОСОБА_3 у позові вказує, що не змогла повернути 31 900 доларів США до 30.09.2018, про що повідомила позивачу, а тому 01.10.2018 відповідач, посилаючись на те, що строк повернення за розпискою від 18.09.2018 сплив, зобов`язав написати позивача ще одну розписку зі строком повернення також через 1 місяць, але вже на суму 31 900 доларів США з зобов`язанням повернути до 01.11.2018 вже 33 350 доларів США.

Позивач наполягає, що за даною розпискою від 01.10.2018, як і за розпискою від 18.09.2018, факт передачі грошей у сумі 31 900 доларів СІІІА також не здійснювався.

В обґрунтування вказаних обставин позивач пояснює, що зі змісту самої розписки вбачається, що сума 31 900 доларів США - це рівно та сума, яку позивач повинна була повернути за розпискою від 18.09.2018: 30 450 доларів США (сума за розпискою від 18.09.2018) + 1 450 доларів США (проценти за користування грошовими коштами за вересень 2018), а зобов`язується повернути вже 33 350 доларів США до 01.11.2018, тобто з урахуванням процентів за користування коштами у розмірі 1 450 доларів США(33 350-31 900 = 1 450 доларів США). Тобто позивач наполягає, що вказана сума є місячною платою (процентами) за користування грошовими коштами у аналогічному розмірі, як і розписці від 18.09.2018.

Позивач наголошує, що аналогічно були написані й решта розписок, а саме:

За розпискою від 01.11.2018 за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу 29 000,00 доларів США з урахуванням процентів за користування коштами за 3 місяця (серпень - жовтень 2018 року) 4 350 доларів США (29 000 + 1450 (плата (проценти) за користування коштами за серпень 2018 року + 1 450 (плата (проценти) за користування коштами за вересень 2018 року) + 1 450 (плата (проценти) за користування коштами за жовтень 2018 року) = 33 350 доларів США)з зобов`язанням повернути з тим же строком повернення: через 1 місяць, до 01.12.2018, але вже суму 35 020 доларів США, де 1 650 доларів США (35 020- 33 350 = 1 650) - плата (проценти) за користування коштами за листопад 2018 року.

За розпискою від 05.12.2018 за вимогою відповідача сума боргу (29 000 доларів США) була зафіксована одразу з урахуванням плати (процентів) за користування коштами за серпень - грудень 2018 року - 36 720 доларів США з зобов`язанням повернути гроші також через 1 місяць, до 30.12.2018, де 1 700 доларів США(36 720 - 35 020 = 1 700)-плата (проценти)за користування коштами за грудень 2018 року.

За розпискою від 03.01.2019 за вимогою відповідача вказаною розпискою була зафіксована та ж сума боргу (29 000 доларів США), але з урахуванням процентів за серпень 2018 року -січень 2019 року - 38 420 доларів США з зобов`язанням повернути через 1 місяць, до 30.01.2019, де 1 700 доларів США (38 420-36 720 = 1 700) - плата (проценти) за користування коштами за січень 2019 року.

За розпискою від 01.02.2019 за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США), але з урахуванням плати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року - лютий 2019 року - 40 370 доларів США, з зобов`язанням повернути через 1 місяць, до 01.03.2019, де 1 950 доларів США (40 370- 38 420 = 1 950) плата (проценти) за користування коштами за лютий 2019 року.

Позивач вказує, що 01 березня 2019 року повернула відповідачу 520 доларів США, тому станом на 01.03.2019 сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше 39 850 доларів США. Тоді за вимогою відповідача 01.03.2019 була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США) з урахуванням процентів за серпень 2018 року - березень 2019 року - 41 850 доларів США, де 2 000 доларів США (41 850 - 39 850 = 2 000) плата (проценти) за користування коштами за березень 2019 року.

Позивач наполягає, що під час підписання вказаних розписок передача коштів не відбувалось, а вказані розписки є лише підтвердженням виконання грошового зобов`язання за розпискою від серпня 2018 року про отримання 29 000,00 дол. США.

Далі позивач зазначає, що за період з 01.04.2019 по 06.01.2020 позивачем було повернуто відповідачу 17 400 доларів США, тому станом на 06.01.2020 сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше, тоді за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США) з урахуванням плати (процентів) за користування грошовими коштами за серпень 2018 року - березень 2020 року та повернення позивачу - 17 400 доларів США) - 45 310 доларів США зі строком повернення до 07 березня 2020 року. Тому за розпискою від 06.01.2020 також не здійснювався факт передачі грошей у сумі 45 310 доларів США.

Як вказується у позові, за період з 06.01.2020 по 19.05.2020 позивачем було сплачена відповідачу ще частина боргу. Далі, 17.09.2020 за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США) з урахуванням плати (процентів) за користування грошовими коштами за серпень 2018 року - вересень 2020 року та повернення відповідачу 19 113 (17 400 доларів США + 1 464,59 доларів США +248,40 доларів США), а саме 57 000 доларів США зі з строком повернення до 01 жовтня 2020 року. За розпискою від 17.09.2020 також не здійснювався факт передачі грошей.

Факт отримання коштів в борг за розписками від 18.09.2018, від 01.10.2018, від 01.11.2018, від 05.12.2018, від 03.01.2019, від 01.02.2019, від 01.03.2019, від 06.01.2020, від 17.09.2020 позивач заперечує. Наполягає, що гроші за вказаними розписками не передавались. Визнає лише отримані у серпні 2018 року 29 000,00 доларів США. Вказує, що вищевказані розписки складались на вимогу відповідача в підтвердження визнання боргу у розмірі 29 000 доларів США, а також плати (процентів) за користування грошима на дату складання розписок.

Стосовно повернення раніше складених розписок позивач зазначає, що відповідач відповів відмовою, але обіцяв їх віддати всі разом при поверненні повної сумі боргу (29 000 доларів США та процентів на дату повернення повної суми боргу).

Позивач стверджує, що відповідач ввів в оману позивача та видав вказані розписки за реально укладені договори позики, про що позивачу стало відомо лише 04.10.2021 після отримання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2021, якою було відкрито провадження у цивільній справі № 947/24349/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів на підставі вищевказаних розписок, за якими за фактом грошові кошти позивач від відповідача не отримувала.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просить суд ухвалити рішення яким:

-визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 18.09.2018 на суму 30 450,00 доларів США;

-визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 01.10.2018 суму 31 900,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 01.11.2018 на суму 33 570,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 05.12.2018 на суму 36 720,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 03.01.2019 на суму 38 420,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 01.02.2019 суму 40 370,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 01.03.2019 суму 41 850,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 06.01.2022 на суму 45 310,00 доларів США;

- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за розпискою, складеною ОСОБА_3 17.09.2022 на суму 57 000,00 доларів США.

Ухвалою суду від 11.05.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 1605.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

22.08.2022 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає про безпідставність позовних вимог та вказує, що позивач не довела факту застосування до неї фізичного чи психічного впливу чи обману під час складання договорів позики, оформлених розписками. Вказані оспорювані розписки, на думку відповідача є чинними, оригінали наявні у відповідача, містять усі ознаки договорів позики, тому, на думку відповідача, у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову, так як оспорювані розписки є належними доказами укладення між сторонами договорів позики, за умовами яких позивачка отримала від відповідача в борг грошові кошти у загальному розмірі 355 590,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в обумовлений строк.

22.08.2022 від відповідача до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заяви відповідач зазначає, що позивачка просить суд визнати недійними договори позики за розписками від 18.09.2018, 01.10.2018, 01.11.2018, 05.12.2018, 03.01.2019, 01.02.2019, 01.03.2019, 06.01.2020, 17.09.2020, тоді як з позовом звернулась лише 30.01.2022, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Таким чином, за розписками від 18.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 05.12.2018 року, 03.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року сплинув трирічний строк позовної давності, про що відповідач заявляє суду.

Посилання позивачки на ту обставину, що строк позовної давності почав відлік з дати, коли позивачці стало відомо про звернення за позовом відповідача до Київського районного суду м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за вказаними розписками (04.10.2021), на думку відповідача не може вважатися обґрунтованим, адже право для оспорення договорів позики виникло у ОСОБА_3 саме з дати оформлення вказаних розписок.

06.09.2022 від представника позивача до суду надійшли заперечення на відзив, у яких вона вказує, що до матеріалів справи № 947/243449/21 представником відповідача було долучено розписку від 18.10.2021 в якій вказано, що ОСОБА_3 до 02.11.2021 зобов`язується віддати взятий в серпні 2018 року борг у сумі 29 000,00 дол. США, що станом на сьогодні становить 75 800,00 дол. США. Також у розписці зазначено, що всі попередні розписки є недійсними. Таким чином, представник позивача наполягає, що вказана розписка повністю підтверджує обставини на які посилається позивач.

20.12.2022 від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення у яких він зазначає, що розписка від 18.10.2021 дійсно була подана до Київського районного суду м. Одеси для огляду, проте з метою показати суду мінливу поведінку ОСОБА_3 , яка постійно змінювала суму заборгованості. Також у поясненнях було підтверджено, що вказана розписка написана ОСОБА_3 під час зустрічі з ОСОБА_4 в намаганнях домовитись. При цьому будь-яких написів щодо того, що відповідач визнає цю розписку чи погоджується з її змістом, документ від 18.10.2021 не містить.

14.03.2023 від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, у яких він зазначає, що подання даного позову порушує принцип правової визначеності, адже у справі № 947/24349/21 вже ухвалено рішення про стягнення заборгованості за вказаними розписками, які позивач намагається визнати недійсними у вказаній справі.

Ухвалою суду від 06.07.2023 у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Білак Н.І. про виклик свідка відмовлено.

Протокольною ухвалою від 06.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні копії розписок ОСОБА_3 , а саме:

- від 18.09.2018 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 30 450 доларів США, та зобов`язалась повернути 31 900 доларів США в строк до 30.09.2018;

- від 01.10.2018 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 31 900 доларів США, та зобов`язалась повернути 33 350 доларів США в строк до 01.11.2018;

- від 01.11.2018 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 33 570 доларів США, та зобов`язалась повернути 35 020 доларів США в строк до 01.12.2018;

- від 05.12.2018 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 36 720 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 30.12.2018;

- від 03.01.2019 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 38 420 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 30.01.2019;

- від 01.02.2019 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі на суму 40 370 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 01.03.2019;

- від 01.03.2019 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 41 850 доларів США;

- від 06.01.2020 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі на суму 45 310 доларів США, які зобов`язалась повернути протягом двох місяців;

- від 17.09.2020 згідно якої ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 57 000 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі до кінця місяця.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що вона отримала від відповідача в борг на підставі оспорюваних розписок лише 29 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути разом із 5 %, а всі подальші розписки були складені нею лише на підтвердження збільшення суми заборгованості на суму процентів, та не підтверджують отримання нею додаткових коштів в позику.

Заперечуючи проти позову відповідач вказує, що на підставі кожної оспорюваної розписки ОСОБА_4 було надано ОСОБА_3 вказані у розписці грошові кошти, які нею не було повернуто, в зв`язку з чим від звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.06.2022 у справі № 947/24349/21 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договорами позики:

- від 18.09.2018 в сумі 854 955,09 грн;

- від 01.10.2018 в сумі 893 816,68 грн;

- від 01.11.2018 в сумі 938 574,52 грн;

- від 05.12.2018 в сумі 984 136,39 грн;

- від 03.01.2019 в сумі 1 029 698,26 грн;

- від 01.02.2019 в сумі 1 081 960,41 грн;

- від 01.03.2019 в сумі 1 121 626,04 грн;

- від 06.01.2020 в сумі 1 214 357,84 грн;

- від 17.09.2020 в сумі 1 527 662,70 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Враховуючи наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з даним позовом є неналежним способом захисту та спрямоване на усунення правової невизначеності, тоді як наявність чи відсутність заборгованості за оспорюваними розписками є предметом доказування у справі № 947/24349/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд не застосовує позовну давність, оскільки остання підлягає застосуванню лише за наявності підстав для задоволення позову, які в даному випадку відсутні, у зв`язку із зверненням позивачем з неналежним способом захисту.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 29.12.2023.