Справа № 464/1022/22 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/806/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Стефановича Ю.М. на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року, представника ОСОБА_3 адвоката Брикар О.М. на додаткове рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Сихівського районного суду міста Львова із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в якому просив стягнути солідарно із відповідачів суму завданих збитків у розмірі 82 846,80 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі, які є власниками квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку та проживають поверхом вище, у червні 2020 року здійснили затоплення його квартири. Причиною затоплення стало недбале ставлення відповідачів до сантехнічних приладів, що підтверджується актом ЛКП «Бондарівка» від 06.06.2020 р. У результаті затоплення Позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 82 846,80 грн. Суть матеріальної шкоди, як і її розмір, зафіксовано у висновку експерта від 29.07.2020 №42/20. Відтак, просив позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму завданих збитків у розмірі 82846 (вісімдесят дві тисячі вісімсот сорок шість) грн. 80 (вісімдесят) коп.

В задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01 березня 2023 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000(чотири тисячі) грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року оскаржив представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Стефанович Ю.М.

Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що судом першої інстанції не враховано того, що відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язок доведення факту залиття квартири покладено на позивача, який до матеріалів позовної заяви мав додати складений акт про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) форма якого затверджена додатком №4 правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Такого акту складено не було, натомість був складений акт обстеження затоплення квартири, який не є належним доказом на підтвердження позовних вимог, адже акт обстеження складений у відсутності відповідача у справі, який не запрошувався на огляд, що позбавило його можливості подання доказів на його спростування.

Крім того даний акт не містить відомостей щодо самого затоплення: не зазначена дата затоплення, причини, наслідки, конкретної вини відповідача у затоплені квартири позивача, відсутні матеріали, щодо фотофіксації наслідків затоплення.

Вважають, що долучені позивачем до позовної заяви документи в своїй сукупності не є належним доказом затоплення квартири позивача відповідачем по справі, адже у відповідності до п.2.3.6 Правил утримання будинків та прибудинкової території, затверджених наказом Держитлокомунгоспу від 17 травня 2005 року у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт в якому зазначається причина залиття.

Також вважає висновок експерта неналежним доказом, адже такий не містить розміру матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ймовірного залиття квартири.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 березня 2023 року оскаржив представник ОСОБА_3 адвокат Брикар О.М.

Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення визначив розмір судових витрат на правничу допомогу, який не узгоджується з положеннями ч. 4 ст.137 ЦПК України та явно не відповідає обсягу наданих правничих послуг.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити в повній мірі.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення суми, яка не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду відповідають зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позов про відшкодування збитків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що йому завдана шкода у розмірі 82 846, 80 грн. через залиття його квартири з вини відповідача та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою.

Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є суттєво завищеною, а тому підлягає зменшенню. Відтак з відповідача у користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 4 000,00 грн., що є співмірною сумою витрат на правничу допомогу у розгляді даної справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно із Актом обстеження затоплення квартири АДРЕСА_1 від 06 червня 2020 року комісією в складі голови ОСББ «Стрийська 75» С. Климко, мешканців квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ОСОБА_5 і ОСОБА_6 проведено обстеження кв. АДРЕСА_5 ; під час обстеження виявлено затоплення двох кімнат, ванної кімнати, туалету та коридору, пошкодження електропроводки ванни, туалету та коридору.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 20 березня 1997 року, відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_6 , яка розташована поверхом вище квартири позивача. Оскільки реєстрація речового права здійснена до 29 грудня 2012 року, відомості у реєстрі речових прав відсутні.

Для визначення вартості відновлювального ремонту, який необхідно провести для усунення наслідків залиття, за зверненням позивача було проведено експертне дослідження. Експертом ОСОБА_7 у присутності позивача ОСОБА_3 було проведено огляд з фотофіксацією і обмірами квартири. Згідно висновку експерта №42/20 від 29 липня 2020 року по результатах проведення будівельно-технічної експертизи із визначення вартості відновлювального ремонту, встановлено, що ймовірною причиною залиття квартири АДРЕСА_1 , являється проходження (надходження) рідини із приміщень квартири, що розташовані вище,через міжповерхове перекриття; вартість відновлювального ремонту пошкоджених оздоблювальних покриттів у приміщеннях квартири по АДРЕСА_7 становить 82 846, 80 (вісімдесят дві тисячі вісімсот сорок шість грн. 80 коп.) грн.

Допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_7 роз`яснив наданий ним висновок №42/20 від 29 липня 2020 року та зазначив, що в липні 2020 року ним було проведено огляд та дослідження квартири позивача, під час якого встановлені пошкодження двох житлових кімнат, коридору, ванної кімнати та вбиральні. Так, на стінах та стелі даних приміщень були зафіксовані сліди протікань, плями, відшарування, здуття і відпадання шару фарби зі шпаклівкою; дрібні пошкодження і усушка паркету, перекошення дверних полотен; пошкодження елементів електропостачання. Ствердив, що причиною залиття квартири позивача являється надходження рідини з приміщень квартири, що розташована вище. На запитання представника відповідача роз`яснив, що про пошкодження електропостачання свідчать сліди короткого замикання внаслідок потрапляння води; потрапляння вологи призвело до деформації (перекошення) дверних полотен; дрібні пошкодження підлоги та незначна усушка паркетних клепок зумовлені дією зовнішніх факторів (дією води).

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно із ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Вказані положення унормовують загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. При цьому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №668/10548/15-ц цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 322 цього Кодексу власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Згідно із п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року та п. 5.1 наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 червня 2006 року, утримання та ремонт (своєчасна заміна) внутрішньоквартирних мереж опалення та теплопостачання є обов`язком власника квартири.

Обов`язок по утриманню санітарно-технічних приладів, що знаходяться у квартирі, у належному стані покладено на власника квартири.

Матеріалами справи підтверджено та доведено позивачем, що в червні 2020 року мав місце факт залиття належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , з розташованої вище квартири. Причина залиття: надходження рідини з приміщень квартири, що розташована вище.

Зазначена обставина підтверджується актом, складеним 06.06.2020 року та висновком експертного дослідження №42/20 від 29.07.2020 року, про які вказувалося вище.

Поряд із цим відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивача відбулося не з його вини, а внаслідок винних дій чи бездіяльності інших осіб, зокрема через неналежний стан внутрішньобудинкових систем централізованого гарячого водопостачання в спірному будинку.

Клопотань про призначення відповідної експертизи щодо визначення причин залиття квартири позивача він не заявляв, отже, не спростував покладену на них законом презумпцію вини заподіювача шкоди.

Розмір шкоди, завданої позивачу, підтверджено висновком експерта, про який зазначалося вище, він є належним і допустимим доказом та не спростований відповідачем.

Твердження апеляційної скарги про те, що акт обстеження затоплення квартири від 06 червня 2020 року не є належним та допустимим доказом по справі, відхиляється колегією суддів, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, у разі аварії чи залиття квартир складається відповідний акт.

Додатком 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій встановлено форму згаданого акта. Тобто факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника (власника) будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря, квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття.Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної особи не впливає на його чинність: у такому випадку в акті має бути зазначено, що згадані особи (прізвище, ім`я, по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.

Отже, законодавством чітко визначено, що факт залиття, його причина та обсяг пошкоджень мають фіксуватись у складеному акті комісійного обстеження приміщення, у якому відбулось залиття. Саме такий акт і є відповідним (належним, допустимим, достовірним) доказом, на підставі якого відбувається розрахунок матеріальної шкоди вартості відновлювального ремонту.

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками залиття квартири позивача 06.06.2020 року було складено акт про залиття комісією ЛКП «Бондарівка» в складі голови комісії, головного інженера Верхолій Є., м-ра звільн. житлового фонду ОСОБА_8 , слюсаря - сантехніка ОСОБА_9 , з якого вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 трапилося залиття. Причиною залиття, є халантне відношення мешканців кВ. АДРЕСА_2 (поверхом вище) сантехнічних приладів.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у вказаному акті зазначені всі обов`язкові реквізити, а саме: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася; наслідки залиття, а також причини залиття, отже даний акт відповідає вимогам Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, і є належним доказом.

Та обставина, що відповідач не підписав даний акт, не свідчить про недостовірність вказаного акту комісії, адже відповідач жодними належними та допустимими доказами не спростувала факт залиття квартири позивача.

Відповідач посилається на його відсутність при складанні акту, однак не зазначає, які зафіксовані в акті відомості є такими, що не відповідають дійсності.

Крім того, невідповідність акта про залиття квартири передбаченій законодавством формі саме по собі не може позбавляти особу, майну якої завдано шкоду залиттям, на захист порушеного права, за умови наявності інших доказів, які підтверджують цю обставину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування.

Щодо додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідний висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Згідно вимог статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача подано договір про надання правничої допомоги №06 від 03.02.2022 року, та акт про надання правничих послуг від 17.02.2023 року, згідно яких вартість надання послуг становить 20000 грн.

Згідно рахунку від 17.02.2023 року вартість наданих послуг адвоката становить 20000 грн., які позивач повинен сплатити відповідно до п.4.3 Договору про надання правничої допомоги №06 від 03.02.2022.

У додатковому рішенні суд першої інстанції зменшив витрати на правничу допомогу у зв`язку із тим, що сума гонорару є завищеною щодо іншої сторони спору та не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Колегія суддів дійшла висновку, що вивчивши наявні у матеріалах справи докази понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, проаналізувавши розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката на предмет співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують реальності та співмірності судових витрат, понесених позивачем.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційні скарги залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Стефановича Ю.М., представника ОСОБА_3 адвоката Брикар О.М. залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року та додаткове рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26.12.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.