ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 731/498/20

провадження № 61-8328св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», Публічне акціонерне товариство «Банк Міхайлівський»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Діджи Фінанс»), ПАТ «Банк Михайлівський», у якому просила визнати договір від 20 липня 2020 року № 7-БМ про відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Паламарчука В. В., та ТОВ «Діджи Фінанс» недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 08 серпня 2014 року уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» кредитний договір № 200083910.

Право вимоги за цим кредитним договором було передано до третьої особи ТОВ «ФК «Фагор». Згідно довідки, виданої ТОВ «ФК «Фагор» від 04 вересня 2019 року, станом на 04 вересня 2019 року заборгованість за кредитним договором вона погасила у повному обсязі

20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір № 7_БМ про відступлення права вимоги, за яким відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором, в тому числі і за договором від 08 серпня 2014 року № 200083910, боржником за яким є вона. Договір укладений на підставі результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 15 червня 2020 року.

У подальшому ТОВ «Діджі Фінанс» повідомило її про наявність заборгованості за кредитним договором в сумі 13 330,43 грн, з яких 4 087,15 грн. - тіло кредиту; 9 243,28 грн - заборгованість за доходами.

Посилаючись на те, що станом на 20 липня 2020 року у ПАТ «Банк Михайлівський» було відсутнє право вимоги за кредитним договором від 08 серпня 2014 року, так як останній передав своє право ТО «ФК «Фагор», та, зважаючи на довідку ТОВ «ФК «Фагор», в якій зазначено про відсутність кредитної заборгованості, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 7_БМ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року, укладений між ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «Діджи Фінанс», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 08 серпня 2014 року № 200083910.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що у первісного кредитора ПАТ «Банк Михайлівський» станом на 20 липня 2020 року не існувало прав вимоги за кредитним договором від 09 серпня 2014 року, укладеним із позивачкою, оскільки таке право вимоги було відступлено на користь ТОВ «ФК «Фагор» та станом на 20 липня 2020 року зобов`язання за цим договором були виконані позивачкою у повному обсязі. Суд зазначив, що боржник, який виконав своє зобов`язання, не повинен повторно нести відповідальність за вже виконані ним зобов`язання за умовами кредитного договору, після визнання судом в господарському судочинстві відсутності у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, в тому числі і до ОСОБА_1 . Зобов`язання ОСОБА_1 є припиненими у зв`язку із поверненням кредитних коштів за кредитним договором від 08 серпня 2014 року. Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс», у частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 08 серпня 2014 року, оскільки останній договір укладено без правових на те підстав.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ТОВ «Діджи Фінанс» рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду аргументована тим, що питання щодо суб`єктного складу договору, зокрема, чи мав ПАТ «Банк Михайлівський» станом на 20 липня 2020 року право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 серпня 2014 року, не є підставою для визнання договору права вимоги недійсним, стороною якого не була ОСОБА_1 . Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

01 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ткаченко Я. К. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 128/639/17, від 27 березня 2019 року в справі № 755/5751/17, від 03 квітня 2019 року в справі № 591/4552/17, від 16 квітня 2019 року в справі № 916/144/17, від 03 лютого 2021 року в справі № 161/1388/17, від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц, від 25 березня 2021 року в справі № 712/8836/18, від 05 жовтня 2020 року в справі № 756/10959/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц, від 24 квітня 2020 року в справі №522/25151/14-ц, від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18, від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, від 03 липня 2019 року в справі № 639/4836/17-ц, від 16 жовтня 2019 року в справі № 914/2567/17, від 04 грудня 2018 року в справі № 31/160(29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року в справі № 910/1755/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи.

Апеляційний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 виконала умови кредитного договору, оскільки сплатила кошти за кредитом на рахунок ТОВ «ФК «Фагор», про що свідчить відповідна довідка. Оскільки позивачка належним чином виконала свої зобов`язання за кредитним договором, то таке зобов`язання припинилось на підставі статті 599 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що укладання ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Дфджи Фінанс» договору відступлення права незаконним, оскільки ОСОБА_1 виконала своє зобов`язання за кредитним договором та не зобов`язана повторно нести відповідальність за вже виконані нею зобов`язання.

Крім того, суд апеляційної інстанції не дослідив правову природу оскаржуваного договору, а саме що між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» фактично мало місце укладання договору факторингу, а не договору відступлення права вимоги, що, в свою чергу, є підставою для визнання його недійсним.

Доводи інших учасників справи

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Шевченківського районного суду міста Києва цивільну справу № 731/498/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», Публічного акціонерного товариства «Банк Міхайлівський», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор», про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 08 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» кредитний договір № 200083910.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року, яка набрала законної силиу справі № 910/11298/16 за позовом ПАТ «Банк Михайлівський») до ТОВ «ФК «Плеяда», ТОВ «ФК «Фагор» про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права, скасовано рішення Господарського суду м.Києва від 4 березня 2021 року в частині немайнових вимог з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» у цій частині. Застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905, а саме: зобов`язано ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський», згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року № 1 і № 2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року № 1905, реєстрах прав вимог від 19 травня 2016 року № 1 та від 20 травня 2016 року № 2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20 травня 201 року № 1 і № 2 до зазначеного договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу від 20 травня 2016 року № 1, укладений між ТОВ «ФК Плеяда`та ТОВ «ФК «Фагор». Зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк «Михайлівський», згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийму-передачі до нього від 20 травня 2016 року № 1 та № 2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року № 1905, реєстрах прав вимог до нього від 19 травня 2016 року № 1 та від 20 травня 2016 року № 2, актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року, до зазначеного договору факторингу № 1 і № 2, та в договорі факторингу від 20 травня 2016 року № 1 та додатках до нього.

Згідно довідки, виданої ТОВ «ФК «Фагор» 04 вересня 2019 року, станом на 04 вересня 2019 року єдиним законним кредитором за кредитом, який був наданий ПАТ «Банк «Михайлівський» клієнту ОСОБА_1 (клієнт) за договором від 08 серпня 2014 року № 200083910, є ТОВ «ФК «Фагор», та що станом на 04 вересня 2019 року заборгованість за договором погашена в повному обсязі та договір закритий. Додатково повідомлено, що відповідно до діючого законодавства України дії боржників з виконання обов`язку на користь ТОВ «ФК «Фагор» будуть вважатися належним виконанням зобов`язання за договором.

20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір № 7_БМ про відступлення права вимоги. Згідно додатку № 1 до вказаного договору боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців, боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами. Відповідно до договору ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право кредитора, зокрема за кредитним договором від 08 серпня 2014 року, укладеним із ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження рішення постанови апеляційного суду є посилання заявника на:

неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 128/639/17, від 27 березня 2019 року в справі № 755/5751/17, від 03 квітня 2019 року в справі № 591/4552/17, від 16 квітня 2019 року в справі № 916/144/17, від 03 лютого 2021 року в справі № 161/1388/17, від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц, від 25 березня 2021 року в справі № 712/8836/18, від 05 жовтня 2020 року в справі № 756/10959/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц, від 24 квітня 2020 року в справі №522/25151/14-ц, від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18, від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, від 03 липня 2019 року в справі № 639/4836/17-ц, від 16 жовтня 2019 року в справі № 914/2567/17, від 04 грудня 2018 року в справі № 31/160(29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року в справі № 910/1755/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

У справі, яка переглядається, позивачка оспорює договір відступлення права вимоги, який був укладений 20 липня 2020 року за наслідками проведення електронного аукціону, між ПАТ «Банк «Михайлівський» (первісний кредитор ОСОБА_1 ) та ТОВ «Діджи Фінанс», та, на її думку, порушує її право та інтерес.

За результатами торгів ПАТ «Банк «Михайлівський» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним договорами. Предметом цього договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Оспорюючи укладений 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк «Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» договір про відступлення прав вимоги, позивачка вважає його недійсним з тих підстав, що попередній кредитор передав новому кредитору право недійсної вимоги (неіснуючого боргу), оскільки кредитну заборгованість вона сплатила у повному обсязі.

Таким чином, позивачка фактично оспорює дійсність цієї угоди лише в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року справа № 761/33403/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 202/6230/20.

Установивши, що ОСОБА_1 не довела, що оспорюваний нею правочин укладений із порушенням вимог закону та її прав, а також не довела наявність обставин, які відповідно до положень статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсними, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки, зроблені апеляційним судом, узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду у подібних справах, застосовані правові позиції є релевантними. Судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить від доказування.

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про те, що оспорюваний договір є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) не вбачала підстав для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги».

Апеляційний суд установив, що оспорюваний договір за своїм змістом і правовою природою є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, при цьому, позивачка не довела порушення її прав або охоронюваних законом інтересів унаслідок укладення відповідачами зазначеного договору.

Колегія суддів також відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун