Справа № 426/3001/21
Головуючий у суді першої інстанції: Рудюк О.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року, ухвалені у складі судді Рудюка О.Д., у справі №426/3001/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. Зазначив, що 25 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який 24 квітня 2014 року був розірваний. За ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер НОМЕР_1 . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06 серпня 2013 року ОСОБА_2 зазначила, що вона не претендує на частку майна, в тому числі на вказаний автомобіль. Автомобіль знаходиться у його користуванні, але фактично розпоряджатися він ним не може, оскільки відповідачка відмовилася надати згоду на перереєстрацію автомобіля на його ім`я. Вони в добровільному порядку не можуть вирішити спір. З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив визнати автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_2 , вартістю 215 000,00 грн. спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 ; розділити спільне сумісне майно, визнати право приватної власності на вказаний транспортний засіб за ним. В листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що вказаний транспортний засіб придбаний за його особисті кошти, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідачки від 06 серпня 2013 року. Відповідно до звіту про оцінку вартість транспортного засобу становить 177 900,00 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_2 , вартістю 177 900,00 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

24 липня 2023 року представник ОСОБА_2 подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення суду про відшкодування понесених відповідачкою судових витрат в розмір 35 000,00 грн.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. У задоволенні заяви в іншій її частині відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи. На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що автомобіль хоч і був придбаний відповідачкою ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, проте кошти за кредитним договором на виплату спірного автомобіля були виплачені за час шлюбу за рахунок належних йому особистих коштів, тому, саме він є власником автомобіля, разом з тим, суд дійшов помилкового висновку про те, що він звернувся до суду з позовом зі спливом позовної давності, у зв`язку з чим і відмовив у його задоволенні. Зазначає, що ОСОБА_2 не оспорювала його право власності на автомобіль, що підтвердила своєю заявою від 06 серпня 2013 року. Проте, вже в 2021 році ОСОБА_2 почала оспорювати його права на автомобіль, у зв`язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом

Також, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року. Просив скасувати вказане додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу. Зазначає, що разом із відзивом на позов ОСОБА_2 не подавала заяви про орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, які вона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи. Заявлений до стягнення представником ОСОБА_2 розмір витрат на правничу допомогу не відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт. Так, адвокатом ОСОБА_2 було подано до суд два процесуальних документи - клопотання про долучення доказів та клопотання про розподіл судових витрат, загальна тривалість часу зайнятості адвоката в судових засіданнях склала 2 год. і 12 хв.

Представник ОСОБА_2 подав відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 . Просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що автомобіль був придбаний ОСОБА_2 ще до шлюбу із ОСОБА_1 за кредитні кошти, а відтак, був набутий нею у особисту власність. Заява, яка була надана нею у 2013 році не може бути підставою вважати, що автомобіль є власністю ОСОБА_1 , адже не може бути підставою для припинення її права власності. Також, вважає, що судом першої інстанції було правильно вирішено питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2010 року відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , актовий запис № 60, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 24 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_5 - « ОСОБА_2 », що підтверджується копією рішення суду (т. 1 а.с. 23).

В подальшому відповідачка ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 », що підтверджується листом УДМС України в Луганській області.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , листа Територіального сервісного центру МВС в Київській області № 3245, 15 березня 2008 року за гр. ОСОБА_2 (попередні прізвища - ОСОБА_2 , ОСОБА_2 ) був зареєстрований автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 19, 126).

Вказаний автомобіль був придбаний за кредитні кошти, отримані ОСОБА_8 за кредитним договором від 17 березня 2008 року № 36-А/10 укладеним з АО «Індустріальний-Експортний Банк». Відповідно до п. п. 1.1, 1.2. кредитного договору кредитор надав відповідачці кредит в сумі 40 000,00 доларів США строком на 72 місяці з 17 березня 2008 року по 16 березня 2014 року на купівлю автотранспорту в ТОВ «ВалеО» для споживчих потреб (т. 2 а.с. 7). Згідно довідки ПАТ «Креді-Агріколь Банк» від 26 листопада 2013 року № 42700-540 станом на 25 листопада 2013 року клієнт ОСОБА_3 не має заборгованості за кредитним договором, кредит був повністю погашений 30 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 18).

До матеріалів справи було долучено заяву від 06 серпня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Зубковим Д.Ю. зареєстрованої в реєстрі за № 184, відповідно до якої ОСОБА_2 підтвердила, що кредит на автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , виплачував особисто ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів. На частку в автомобілі також не претендує та після повної виплати кредиту зобов`язуюсь не перешкоджати у перереєстрації автомобіля за ОСОБА_1 . Розуміючи зміст та правові наслідки цього документа, діючи відповідно до власного волевиявлення, без будь-якого примушення та/або тиску зі сторони, на підставі попередньої усної домовленості, цією заявою стверджую, що не претендую на частку нерухомого та рухомого майна, що було придбане ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з тим, що воно було придбане за його особисті кошти. Зі змістом ст. 55-74 СК України ознайомлена (т. 1 а.с. 16).

Також у матеріалах справи є в наявності копія заяви ОСОБА_2 від 28 вересня 2022 року посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. зареєстрованої в реєстрі за № 1704 в якій ОСОБА_2 , підтвердила, що у 2008 році нею за особисті грошові кошти було придбано транспортний засіб SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 . Станом на момент придбання транспортного засобу у зареєстрованому шлюбу не перебувала, не проживала спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не вела спільного господарства з будь-якою особою. Таким чином вищевказаний транспортний засіб належить їй на праві особистої приватної власності (т. 1 а.с. 202).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у нотаріально посвідченій заяві від 06 серпня 2013 року ОСОБА_2 визнала той факт, що кредит на спірний автомобіль виплачував особисто ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів. На частку в автомобілі також не претендує та після повної виплати кредиту зобов`язується не перешкоджати у перереєстрації автомобіля за ОСОБА_1 . Таким чином, на придбаний автомобіль не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, він є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . На думку суду, позиція відповідачки про те, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти до реєстрації шлюбу тому є її особистою приватною власністю суперечить її попередній позиції, викладеній у нотаріально посвідчений заяві від 06 серпня 2013 року. Водночас, позивачем було пропущено загальний строк позовної давності при зверненні з даним позовом, у зв`язку з чим він і не підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції. Під час розгляду справи колегією судів встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

При цьому, статус майна, яке набувається у власність, визначається станом на момент його набуття, оскільки саме на момент його набуття здійснюється визначення його власника, майно, яке підлягає реєстрації, реєструється за певною особою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірний автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова,рами) VIN - НОМЕР_2 , був зареєстрований за ОСОБА_2 15березня 2008 року та придбаний нею за кредитні кошти, отримані нею за договором кредиту від 17 березня 2008 року № 36-А/10, який був укладений саме нею з АО «Індустріальний-Експортний Банк», тобто за два з половиною роки до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

Сам по собі факт сплати кредиту під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надає підстав для визнання автомобіля власністю ОСОБА_1 .

Так само, заява ОСОБА_9 від 06 серпня 2013 року, в якій вона зазначила, що кредит на спірний автомобіль виплачував особисто ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів, і вона не претендує на частку в автомобілі, розписка ОСОБА_9 від 05 серпня 2013 року аналогічного змісту не є документом який є підставою для переходу або визнання права особистою власності на автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_2 , за позивачем ОСОБА_1 .

Визнання власником вказаного автомобіля ОСОБА_1 на підставі заяви ОСОБА_9 від 06 серпня 2013 року та її розписки від 05 серпня 2013 року суперечить вимогам чинного законодавства.

Навпаки, зміст заяви ОСОБА_9 від 06 серпня 2013 року, з якої виходив суд першої інстанції, вказує на те, що для переходу права власності на автомобіль до ОСОБА_1 він мав би бути на нього перереєстрованим.

Також, суд першої інстанції безпідставно послався на те, що ОСОБА_10 не скасувала та не відкликала її заяву від 06 серпня 2013 року, оскільки вчинення таких дій не передбачено чинним законодавством, враховуючи також і те, що дана заява не є правочином.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 надала заяву від 28 вересня 2022 року посвідчену приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., в якій ОСОБА_2 , підтвердила, що у 2008 році нею за особисті грошові кошти було придбано транспортний засіб SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, станом на момент придбання транспортного засобу у зареєстрованому шлюбі не перебувала, не проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не вела спільного господарства з будь-якою особою, таким чином вищевказаний транспортний засіб належить їй на праві особистої приватної власності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись з позовною заявою спочатку просив визнати автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_2 , вартістю 215 000,00 грн. спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 , що виключає задоволення вимог про визнання за ним права особистої власності на автомобіль.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання автомобіля SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) VIN - НОМЕР_2 , особистою власністю ОСОБА_1 .

При цьому, пропуск позивачем позовної давності може бути підставою для відмови в позові лише якщо позовні вимоги є обґрунтованими.

Відтак, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, суд першої інстанції мав відмовив в задоволенні позову з цих підстав, а не з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Відповідно, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 з інших підстав.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано вирішено питання про розподіл судових витрат за заявою представника ОСОБА_2 .

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Представник ОСОБА_2 подав заяву про відшкодування судових витрат в розмірі 35 000,00 грн., з детальним розрахунком і доказами на їх підтвердження.

З наданих суду документів вбачається, що 22 серпня 2022 року між адвокатом Бухун Ю.В. та ОСОБА_2 був укладений договір № 01-19/2022 про надання правової (правничої) допомоги. Відповідно до п. 1.1 договору, адвокат, за дорученням клієнта надає останньому юридичну допомогу, а саме: представляє інтереси клієнта в цивільному процесі по справі № 426/3001/21, в суді першої інстанції, апеляційному та касаційному суді, з наданням йому всіх повноважень передбачених законодавством, у тому числі здійснює захист інтересів клієнта у якості представника відповідача (клієнта). Відповідно до п. 4.2 договору сторони дійшли згоди щодо наступної вартості юридичних послуг, що надаються адвокатом за цим договором: участь адвоката у судовому засіданні ( транспортні витрати враховано): 5000 грн.; складання та подання до суду процесуального клопотання: 2000 грн.; інші послуги: за домовленістю сторін згідно до акту приймання-передачі наданих послуг.

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 31 березня 2023 року, з якого вбачається, що адвокатом Бухуном Ю.В. на підставі договору № 01-19/2022 про надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_2 надані наступні послуги: участь адвоката в судовому засіданні Вишгородського районного суду Київської області 22 серпня 2022 року, 22 вересня 2022 року, 08 жовтня 2022 року, 17 листопада 2022 року, 13 грудня 2022 року, 08 лютого 2023 року, 23 лютого 2023 року з підготовкою до участі в судовому засіданні та формування правової позиції по справі, загальна вартість яких склала 35 000,00 грн. З квитанцій до прибуткового касового ордера вбачається, що адвокатом Бухун Ю.В. прийнято оплату юридичних послуг від ОСОБА_2 на підставі договору № 01-19/2022 про надання правової (правничої) допомоги від 22 серпня 2022 року та акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 31 березня 2023 року у готівковій формі на загальну суду 35 000,00 грн.

Надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Бухуном Ю.В. підтверджується матеріалами справи.

З протоколів судових засідань вбачається, що представник відповідачки приймав участь в судових засіданнях 23 серпня 2022 року; 21 вересня 2022 року; 07 жовтня 2022 року; 07 грудня 2022 року; 08 лютого 2023 року; 21 червня 2023 року; 03 липня 2023 року.

При цьому, судом було обґрунтовано зменшено розмір відшкодування витрат на правничу допомогу до 10 000,00 грн., врахувавши, що зазначені дати судових засідань в акті № 1 приймання-передачі наданих послуг від 31 березня 2023 року не співпадають з датами проведення судових засідань, а також врахувавши вимоги пропорційності та розумності.

У колегії суддів відсутні підстави вважати, що визначена судом сума витрат на правничу допомогу - 10 000,00 грн. є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних ним робіт. Такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає вимогам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року задовольнити частково.

Скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді