Номер провадження: 22-ц/813/3254/23
Справа № 495/6097/20
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/21883/16

Номер провадження: 22-ц/813/3254/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трофименка О.О.,

учасники справи:

- позивач Мологівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 про визнання Державного акту на право постійного користування землею недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Шевчук Ю.В. 05 квітня 2022 року, повний текст рішення складений 13 квітня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Мологівська сільська рада звернулась до суду з вищезазанченим позовом, в якому просить визнати недійсним Державний акт на право постійного користування землею, на підставі якого ОСОБА_1 26 березня 1993 року було надано у постійне користування земельну ділянку, яка розташована на території Мологівської (колишньої - Випасненської) сільської ради, для ведення фермерського господарства, із земель, які раніше були надані ФГ «Володія», загальною площею - 20,28 га., кадастровий номер :01:00160480.

Мологівська сільська рада обґрунтовує позовні вимоги тим, що під час звернення ОСОБА_1 до сільської ради із заявою стосовно приватизації земельної ділянки, орієнтовною площею - 5,00 га., як члену фермерського господарства «Володія», яка розташована на території Мологівської (колишньої - Випасненської) сільської ради, для ведення фермерського господарства, із земель, які раніше були надані ФГ «Володія», загальною площею - 20,28 га., кадастровий номер :01:00160480, згідно Державного акту на право постійного користування землею, який зареєстровано в Книзі реєстрації Державних актів на право постійного користування землею за №2 26.03.1993 року, було встановлено, що у Державному акті на право постійного користування землею, який виданий ОСОБА_1 , зроблено виправлення запису стосовно номеру реєстрації даного акту в Книзі реєстрації Державних актів на право постійного користування землею.

Після відповідних запитів до міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації було виявлено, що спірний Державний акт на право постійного користування землею не видавався. Рішення сесії, на базі якого начебто був виданий вищезазначений Державний акт, не приймалось, Отже відповідач ОСОБА_1 неправомірно користується земельною ділянкою, площею - 20,28 га. (а. с. 1 5).

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Адвокат Бондаренко Г.Є, діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача зазначає, що відповіді від державних органів, які були надані стороною позивача, не можуть підтвердити той факт, що спірний Державний акт на право постійного користування землею не реєструвався, а відповідне рішення сесії не приймалось.

Окрім того, стороною позивача не було надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірний Державний акт є підробленим. До того ж, відповідач ОСОБА_1 безперервно з 1993 року, відкрито користується спірною земельною ділянкою, обробляє її, сплачує відповідні податки (а.с.32 36)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2022 року задоволено вищевказаний позов Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Визнано недійсним Державний акт на право постійного користування землею, на підставі якого ОСОБА_1 26 березня 1993 року було надано у постійне користування земельну ділянку, яка розташована на території Мологівської (колишньої Випасненської) сільської ради, для ведення фермерського господарства, із земель, які раніше були надані ФГ «Володія», загальною площею - 20,28 га. (кадастровий номер :01:00160480).

Рішення суду мотивоване тим, що згідно Додатку №3 до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, до Книги записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами), під час реєстрації Державного акту, зазначається його серія та номер, проте спірний Державний акт на право постійного користування землею №2, який зареєстровано 26.03.1993 року, взагалі не містить серії на номеру.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано до суду ані копії рішення сесії Випасненської сільської ради від 25.03.1993 року, якою йому начебто було виділено спірну земельну ділянку, ані розробленої технічної документації на спірну земельну ділянку, ані проекту її відведення.

Як вбачається з повідомлення Архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №24/01-24/27 від 22.02.2019 року, у протоколі 12 сесії ХХІ скликання Випасненської сільської ради та прийнятих на цій сесії рішеннях від 25.03.1993 року відомостей про розгляд питання чи прийнятого рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею - 20,28 га., для ведення селянського (фермерського) господарства не виявлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішенням 12 сесії ХХІ скликання Випасненської сільської ради не приймалось рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею - 20,28 га., для ведення селянського (фермерського) господарства.

Посилання сторони відповідача на те, що останній вже тривалий час відкрито користується спірною земельною ділянкою, сплачує за неї відповідні податки та обов`язкові платежі, не може виступати належним та допустимим доказом правомірності такого користування (а. с. 101 107).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2022 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт звертає увагу на те, що: 1) позивачем не було доведено відсутність у Книгах реєстрації державних актів на право постійного користування землею за період з 1992-1993 роки інформації щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право постійного користування землею на земельну ділянку ОСОБА_1 ; 2) висновки суду першої інстанції не відповідають інформації, наведеній у документах, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до відповіді Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №112/124-21 від 05.02.2021 року, згідно земельно-облікових даних форми державної статистичної звітності 6-зем станом на 01.01.2016 року, на території Випасненської сільської ради, рахується земельна ділянка, площею - 20,00 га., за землекористувачем - ФГ «Володія» ОСОБА_1 і обліковується, як - селянські (фермерські) господарства (рядок 18), вид угідь: рілля (графа 5). Земельна ділянка віднесена до земель сільськогосподарського призначення; 3) помилковими є висновки суду про те, що відповідачем не було надано рішення сільської ради або технічну документацію, оскільки вказані примірники документів Випасненською сільською радою не надавались ОСОБА_1 .. Усі примірники рішень, технічної документації та проекти відведення, другі примірники державних актів зберігались у сільській раді; 4) помилковими є посилання суду на Додаток №3 Інструкції, оскільки вказана інструкція була затверджена 15.04.1993 року, а Державний акт на право постійного користування було зареєстровано 26.03.1993 року; 5) він є добросовісним користувачем спірної земельної ділянки (а. с. 108 112).

Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

Мологівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення. Зазначає, що в архівних документах відсутні дані про надання ОСОБА_1 державного акту на право постійного користування землею. Судом першої інстанції було ухвалено рішення на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Факт правомірності користування земельною ділянкою може бути підтверджений тільки відповідними письмовими доказами (а. с. 148 150).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху (а. с. 122 - 122 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.08.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2022 року (а. с. 135 - 135 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.08.2022 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 136).

16.01.2023 року від Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (а. с. 148 - 150).

03.04.2023 року від адвоката Бондаренко Г.Є., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про долучення доказів (а. с. 165 - 171).

21.12.2023 року від Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшло клопотання про долучення доказів.

У судовому засіданні представник Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Бережна О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання про забезпечення позову, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших її учасників, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

На підставі Державного акту на право постійного користування землею, який видано на підставі рішення Випасненської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області №б/н, відповідачу ОСОБА_1 було передано у постійне користування земельну ділянку, площею - 20,28 га., у межах згідно з планом (а. с. 11).

Представник позивача Мологівської сільської ради 18.05.2020 року звернувся до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення ОСОБА_1 та посадовими особами Випасненської сільської ради злочинів, передбачених ст. ст. 358, 190 КК України. Проте, у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення та враховуючи, що з матеріалів перевірки вбачаються цивільно-правові відносини, які є компетенцією цивільного судочинства, представнику позивача було рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується листом Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області №63/4229 від 15.03.2021 року.

Згідно Листа №615/124-19 від 07.03.2019 року Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, згідно наявних у міськрайонному управління Книг реєстрації державних актів на право постійного користування землею та других примірників державних актів, станом на 31.12.2012 року, відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право постійного користування землею на вищевказану земельну ділянку гр. ОСОБА_1 (а. с. 9).

Згідно повідомлення Архівного відділу Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області №24/01-24/27 від 22.02.2019 року, у протоколі 12 сесії ХХІ скликання Випасненської сільської ради та прийнятих на цій сесії рішеннях від 25.03.1993 року відомостей про розгляд питання чи прийнятого рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 20,28 га для ведення селянського (фермерського) господарства не виявлено (а. с. 12).

Відповідно до повідомлення Мологівської сільської ради №479/зем від 20.01.2021 року, Випасненською сільською радою до Мологівської сільської ради не передавались на зберігання книги реєстрації актів на право постійного користування землею. Книги реєстрації актів на право постійного користування знаходяться на зберіганні у Міськрайонному управлінні у Білгород-Дністровському районі та м.Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. У Мологівській сільській раді не зберігаються будь-які примірники державних актів, які видані на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 41).

Згідно повідомлення Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №3/124-21 від 05.01.2021 року, наданого на адвокатський запит адвоката Бондаренко Г.Є., діючої від імені ОСОБА_1 , Книга реєстрації державних актів на право постійного користування землею на території Випаснянської сільської ради за період 1992-1993 рр. в архіві Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області відсутня. Другі примірники державних актів на право постійного користування землею на ім`я гр. ОСОБА_1 в архіві управління також відсутні (а. с. 40).

Як вбачається з відповіді Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №112/124-21 від 05.02.2021 року, згідно земельно-облікових даних форми державної статистичної звітності 6-зем станом на 01.01.2016 року, на території Випасненської сільської ради, рахується земельна ділянка, площею - 20,00 га., за землекористувачем ФГ «Володія» ОСОБА_1 і обліковується, як: селянські (фермерські) господарства (рядок 18), вид угідь: рілля (графа 5). Земельна ділянка віднесена до земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до наявної копії піврічного звіту станом на 01.07.2005 року (форми 2-зем) та долученого до нього списку землевласників та землекористувачів по Випасненській сільській раді, за №23 списку, рахується землекористувач СФГ «Колос» ОСОБА_1 .. Площа земельної ділянки - 20,00 га, у тому числі - 20,00 га. ріллі (а. с. 54).

Згідно повідомлення Головного управління ДПС В Одеській області, Фермерське господарство «Володія», керівником якого є ОСОБА_1 , сплачує земельний податок за земельну ділянку, площею - 20,2778 га., за цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, по Мологівській ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області (а. с. 42).

Відповідно до заяви, адресованої Випасненській сільській раді, зареєстрованої Виконкомом Випасненської сільської ради 28.09.1992 року за вх. №10, ОСОБА_1 просив виділити земельну ділянку в постійне користування, площею - 24 га., для ведення фермерського господарства (а. с. 119, 168).

Відповідно до копії рішення Випасненської сільської ради народних депутатів від 30.09.1992 року, ОСОБА_1 виділено земельну ділянку, площею - 20 га., із земель запасу сільської Ради для ведення фермерського господарства в постійне користування (а. с. 170 - 171).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

У постанові Верховного Суду від 19.10.2020 року по справі № 686/10181/17 встановлено Правовий висновок про визнання недійсним рішення міської ради та Державного акту на право власності на землю. Суди правильно узяли до уваги, що всупереч положень статті 22 ЗК України 1990 року, яка була чинною на час виділення позивачу земельної ділянки рішенням виконкому міської ради, ОСОБА_1 приступив до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Положеннями статті 22 ЗК України 1990 року передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеві ради, виконавчі комітети сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі її створення) рад приймають акти у формі рішень. Сільські, селищні, міські голови, голови районних у місті, районних, обласних рад видають розпорядження. Ці акти формують відповідне правове поле локальної дії, що обмежується територією відповідної територіальної громади, району, області. Акти нормативного характеру приймаються, як правило, на виконання актів законодавства, яке часто змінюється і вимагає приведення у відповідність, нормативного регулювання правовідносин, встановлених актами органів місцевого самоврядування.

У статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування зазначено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також частиною першою статті 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з пунктом 15) частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначається, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення питань скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають: Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим в межах її повноважень.

Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частини дев`ята, десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рішення сільської, селищної, міської ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов`язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини тринадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування, (далі - Рішення КСУ) дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

В абзаці третьому пункту 3) вказаного Рішення КСУ зазначено, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу та самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією і законами.

У абзаці першому пункту 4) цього ж Рішення КСУ визначено, що органи місцевого самоврядування приймають нормативні (які встановлюють, змінюють чи припиняють дію норм права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово) та ненормативні акти (передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію).

У вказаному Рішенні КСУ також зазначено, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону «Про МСУ» прослідковується, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ними правовий акт (у т. ч. з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Тобто, Конституційний Суд України констатував право органу місцевого самоврядування з власної ініціативи чи з ініціативи інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт. Водночас, він прийшов до висновку, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, оскільки породжує у громадян впевненість у тому, що їхнє становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього іншого рішення. Відповідно ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Згідно із статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Зазначена позиція КСУ була підтримана й позицією Верховного Суду, що полягає в тому, що органи місцевого самоврядування в цілому наділені правом скасовувати свої раніше прийняті акти індивідуального характеру в односторонньому порядку, крім випадку коли такі рішення були виконані. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові №910/15058/18 від 14.01.2020 р. при дослідженні питання щодо правової можливості скасування органами місцевого самоврядування своїх рішень.

Велика Палата Верховного Суду теж фактично підтвердила правовий висновок (постанови від 20.09.2018 р. у справі №521/17710/15-а, від 22.01.2019 р. у справі №371/957/16-а, від 13.03.2019 р. у справі №542/1197/15-а), зроблений з цього питання Конституційними Судом України.

З цього приводу також варто звернути увагу на позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка зафіксована у постанові від 24.07.2019 р. №182/2428/16-а щодо визнання незаконним скасування сільською радою власного акту щодо погодження проекту внесення змін до генерального плану.

Зокрема, Верховний Суд звернув увагу на те, що ненормативні (індивідуальні) правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані або змінені органами місцевого самоврядування після їх виконання; мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються відповідні права або на якого покладаються відповідні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи.

Водночас, визначальною особливістю нормативного акту є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто, об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу

Таким чином, проаналізувавши відповідні положення Конституції України та актів законодавства, рішення Конституційного Суду України можна дійти до висновку, що органи місцевого самоврядування мають визначене законом право скасовувати прийняті ними рішення, у т. ч. з підстав їх невідповідності Конституції України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим в межах її повноважень.

Відповідно до заяви адресованої Випасненській сільській раді, зареєстрованої Виконкомом Випасненської сільської ради 28.09.1992 року за вх. №10, ОСОБА_1 просив виділити земельну ділянку в постійне користування, площею - 24 га., для ведення фермерського господарства (а. с. 119, 168).

На підставі Державного акту на право постійного користування землею, який видано на підставі рішення Випасненської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області №б/н, ОСОБА_1 було передано у постійне користування земельну ділянку, площею - 20,28 га., у межах згідно з планом (а. с. 11).

Надана Мологівською сільською радою копія рішення Виконавчого комітету Випасненської сільської ради від 11.06.1993 року є нечитабельною. Тому встановити, що вказаним рішенням було здійснено неможливо.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що органи місцевого самоврядування повинні враховувати, що вони не можуть скасовувати прийняті ними раніше рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а отже - вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, на підставі вищевказаного, правових підстав для скасування Державного акту на право постійного користування землею, яке видане на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким земельну ділянку виділено у користування відповідачу, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного розгляду справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 про визнання Державного акту на право постійного користування землею недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе