Справа № 473/2912/23
УХВАЛА

"10" липня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючої судді Ротар М.М., секретаря судового засідання Лукіянчиної Т.І.

розглянувши в судовому засіданні заяву представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченко І.Б. про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по справі №473/2912/23 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини в частках від заробітку боржника

встановив

15.06.2023 року Вознесенським міськрайонним суд Миколаївської області виданий судовий наказ (справа №473/2912/23) за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини в частках від заробітку боржника.

03 липня 2023 року до суду надійшла заява від представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченко І.Б. про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, в якій вона вказує про добровільну сплату аліментів в розмірі 6 000 гривань, що більше ніж у 5 разів перевищує встановлений законом мінімум. Крім того зазначає про те, що дитина проживає з нянею а не з матір`ю тому право на отримання аліментів належить няні ОСОБА_3 ..

В судове засідання сторони не з`явилися.

Від представника боржника ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд заяви без її участі, вимоги заяви підтримує в повному обсязі.

Від стягувача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд заяви без її участі, просила відмовити в задоволенні заяви.

Відповідно до. ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432,432 цього Кодексу.

Частиною другою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З огляду на зміст вказаної норми, Верховний Суд надав роз`яснення у тексті своєї постанови від 16 січня 2018 року у справі справа № 755/15479/14-ц, що доцільно вирізнити підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Беручи до уваги вимоги закону щодо обов`язковості виконання рішення суду, ухваленого іменем України, з метою дотримання принципу верховенства права щодо юридичної визначеності, а відповідно і обов`язкового виконання рішення суду за яким досягнуто юридичної визначеності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи заявника, які на його думку є підставою для визнання виконавчого документу у вигляді судового наказу таким, що не підлягає виконанню не спростовують тих обставин, що даний виконавчий документ видано судом з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», підстави, визначені частиною другою статті 432 ЦПК України заявником не доведені, доказів на підтвердження вимог заяви не надано.

Враховуючи викладене та зважаючи на положення ч. 10 ст. 158 ЦПК України суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченко І.Б..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 353, 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд

постановив

в задоволенні заяви представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченко І.Б. про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по справі №473/2912/23 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини в частках від заробітку боржника - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя М.М. Ротар