Справа № 185/3419/23
Провадження № 2/185/1681/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 липня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської Н.С., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Скирда В.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія інцест-кредо» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В

Позивач 08.03.2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія інвест-кредо» () заборгованість з 3% річних та інфляційними витратами у розмірі 67239.49 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором позивач поніс додаткові витрати у вигляді 3% річних та інфляційними витратами у розмірі зазначеному у позові.

Відповідач звернувся до суду з відзивом на позовну заяву у якому просив суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог та пропуску строку позовної давності.

Позивач звернувся до суду з відповіддю на відзив, у якій зазначив, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги обґрунтовані та доведені, строк позовної давності не пропущено.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача позов не визнав і просив у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою позицію обставинами викладеними у відзиві на позов.

Вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

27.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитним договір №/17978814 на підставі якого Банк видав, а Позичальник прийняв 200000 гривень з терміном користування по 26.09.2018 року та сплатою 26 % річних за користування коштами.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за Кредитним договором Банк звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за Кредитним договором, яка станом на 22.06.2015 року становила 147946.87 грн., з яких 133333.40 грн. - строкова заборгованість по кредиту, 9003.99 гри. - прострочена заборгованість по кредиту, 5591.49 грн. - строкова заборгованість по відсоткам, 17.99 грн. - пеня за прострочення строків сплати кредиту.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 185/9038/15-ц від 25.11.2015 року позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з Відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором №/1 /978814 від 27 вересня 2013 року, в сумі 142928.88 гривень, з яких 133333.40 гривень - строкова заборгованість по кредиту, 4003.99 гривень - прострочена заборгованість по кредиту, 5591.49 гривень - строкова заборгованість по відсоткам.

Крім того, у 2018 році Позивач звертався з позовною заявою до Позичальника у якій просив стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка випливає з п. 4.4.1. Кредитного договору, у результаті Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 25.03.2020 року вирішив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та вказав, що Позивач не мав права нараховувати проценти за вказаним пунктом договору.

Так, у постанові Дніпровського апеляційного суду від 25.03.2020 року у справі № 185/9334/18 у якій зазначено наступне: «Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до презумпції правомірності правочину, визначеної ст. 204 ЦК України, договір N 0709/2018 про відступлення прав вимоги є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він невизнаний судом недійсним; пунктом 4.1.1 кредитного договору від 27 вересня 2013 року передбачено нарахування процентів як відповідальність за порушення позичальником строку погашення кредиту, нарахування процентів здійснюється розрахунку 43 % річних на суму простроченої заборгованості з першого дня порушення строку погашення кредиту по день, що передує дню усунення вказаного порушення, тобто кредитним договором передбачено нарахування процентів як відповідальність за порушення грошового зобов`язання у розумінні ч. 2ст. 625ЦК України, тому нараховані відсотки заставкою 43 % станом па 07вересня 2018 року у розмірі 151 757 грн. 14 коп. та пеня за прострочення відповідачем строків повернення кредиту за період з 07вересня 2017 року до 06 вересня 2018 року у розмірі 4328 грн. 64 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь правонаступника ПАТ "Актабанк - ТОВ "ФК Інвест-Кредо".

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статнії 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі N 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов язання.

У постанові від 23 травня 2018 року по справі N 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3 % річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі N 910/1238/17 за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін користування чужими грошовими коштами може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі N910/1238/17 чітко розмежовано поняття ''проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Втім, колегія суддів, дослідивши умови кредитного договору від 27 вересня 2013 року та п. 4.1.1 вказаного договору на підставі якого подано позов вважає, що зазначений пункт договору передбачає відповідальність боржника з розрахунку 43 % річних на суму простроченої заборгованості за порушення позичальником строку погашення або його частини відповідно до Графіку погашення кредиту, тобто зазначений пункт не передбачає обов`язок позичальника надалі сплачувати проценти за неправомірне користування кредитом та передбачає їх сплату лише в межах дії Графіку погашення кредиту, це свідчить про те, що ці проценти не охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України, відтак підстави для їх стягнення з позичальника відсутні».

Тобто, так як Позивач просив стягнути з Відповідача проценти передбачені умовами кредитного договору, але суд не погодився з висновком, що вони підпадають під дію положень статті 625 ЦК України, то і відмовив в задоволенні вимог про стягнення цих коштів.

Проте, це не значить, що у Позивача відсутнє право вимагати сплати 3 % річних та інфляційних втрат на загальних підставах передбачених законом за неправомірне користування коштами.

З рішення суду від 25.11.2015 року у справі № 185/9038/15-ц вбачається, що судом вирішувалося питання про стягнення заборгованості за кредитом з розрахунком заборгованості станом на 22.06.2015 року. Суд погодився, що борг за тілом кредиту на вказану дату становить 142928.88 гривень, з яких 133333.40 гривень - строкова заборгованість по кредиту, 4003.99 гривень - прострочена заборгованість по кредиту, 5591.49 гривень - строкова заборгованість по відсоткам.

Проте, вказана сума не була відразу погашена, а тому у Позивача існує право вимоги на 3 % річних та інфляційні втрати, які виникли з 26.11.2015 року і до моменту погашення боргу. Як вбачається з довідки виконавчої служби, від 10.01.2019 року залишок боргу становить 83222,88 грн. Повністю всю суму боргу було сплачено станом на 13.03.2019 року.

Таким чином, наявна можливість нараховувати платежі по 625 ЦК України за період з 26.11.2015 року по 10.01.2019 року з розрахунку 142928.88 грн., за період з 11.01.2019 року по 13.03.2019 року на суму 83222,88 грн.

За вказаний період заборгованість становить 53411.41 грн. по інфляційних втратах та 13828.08 по 3 % річних. А тому, залишок боргу Позивача перед відповідачем становить 67239,49 грн.

Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами.

Боргові періоди:

Сума

заборгованості Валюта Дата початку розрахунку Дата закінчення розрахунку

142928.88 грн. 26.11.2015 10.01.2019

83222.88 грн. 11.01.2019 13.03.2019

Дата початку нарахування:26.11.2015.

Дата закінчення нарахування:13.03.2019.

Відсоткова ставка:3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

[

Дата початку Дата закінчення Кількість днів Сума боргу Відсоткова

ставка Відсотки

26.11.2015 10.01.2019 1142 142 928.88 3 13 403.99

11.01.2019 13.03.2019 62 83 222.88 3 424.09

Всього: 1204 13 828.08

Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 26.11.2015 року по 13.03.2019 року складає 13 828.08 грн.

Розрахунок інфляційних збитків

Боргові періоди:

Сума

заборгованості Валюта Дата початку розрахунку Дата закінчення розрахунку

142928.88 грн. 26.11.2015 10.01.2019

83222.88 грн. 1 1.01.2019 13.03.2019

Розраховується за формулою:

[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15- ц, провадження № 14-16цс18.

Тому, у Відповідача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно- правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14- 16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16- ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Щодо строків позовної давності.

Як вбачається з заявлених позовних вимог, Позивач просить стягнути з Відповідача платежі, які виникли за період з 26.11.2015 року по 13.03.2019 року. Відповідно до п. 12 ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020 року, яким були внесені вищезазначені зміни.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом 8АК8-СоУ-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, й станом на момент звернення до суду з позовною заявою).

За таких обставин строк позовної давності позивачем на час звернення до суду не пропущений.

За таких обставин позов підлягає задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на судовий збір в сумі 2737.68 гривень.

Керуючись ст.76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України суд

У Х В А Л И В

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія інвест-кредо» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія інвест-кредо» () заборгованість з 3% річних та інфляційними витратами у розмірі 67239.49 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія інвест-кредо» () витрати на судовий збір в сумі 2737.68 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 06 липня 2023 року.

Суддя: В. О. Головін