КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №359/4597/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1213/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Короля Павла Васильовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2022 року (суддя Семенюта О.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

у травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області, укладеного з відповідачем.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у 2009 році він помилково подарував своєму сину ОСОБА_2 вищезазначену земельну ділянку, що належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2004 року, оскільки помилився щодо правової природи укладеної домовленості та вважав, що підписує договір довічного утримання.

Позивач зазначав, що він є особою похилого віку, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, особою з інвалідністю третьої групи, а тому постійно потребує сторонньої допомоги, яку в свою чергу погодився надавати його син, взамін чого він мав передати йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0051, розміром 0,103га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в межах адміністративних одиниць с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області.

Позивач стверджував, що оскільки він не володіє знаннями в галузі права, має поганий зір та слух, то він не приділив особливої уваги змісту підписаного ним договору, тому що мав об`єктивне переконання про повне дотримання відповідачем досягнутих між ними домовленостей.

Позивач зазначав, що його здоров`я досить суттєво погіршилося у 2021 році після смерті його дружини, що призвело до загострення існуючих хвороб, які в свою чергу вкрай негативно вплинули на його самопочуття, внаслідок чого без сторонньої допомоги йому важко обходитися. Разом з цим, відповідач відмовляється надавати йому будь-яку

допомогу та при цьому уникає телефонних розмов, ігноруючи його дзвінки.

Також позивач стверджував, що він і надалі продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, обробляє її та здійснює оплату членських внесків до садового товариства замість відповідача.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Король П.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки листу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва», як доказу по справі на підтвердження вимог позову про те, що позивач потребував допомоги через свій поганий стан здоров`я, внаслідок чого передусім воля останнього спрямовувалася на укладення договору довічного утримання. Не зазначення у листі дати часу коли позивачу було встановлено той чи інший діагноз, не має правового значення, з огляду на те, що йому присвоєно ІІІ групу інвалідності у 2005 році, яка станом на день звернення до суду не була анульована, або іншим встановленим законом способом спростована, а тому саме із цього періоду позивач мав стійкий, хронічний, істотно хворобливий характер стану здоров`я, лікування якого мало та має довготривалий період.

Представник позивача стверджує, що судом першої інстанції проігноровано пояснення позивача про те, що він до моменту укладення оспорюваного договору та після цього постійно проживав та проживає у самочинно зведеному будинку, який знаходиться на земельній ділянці, яка теж належить відповідачу та межує із земельною ділянкою, яка є предметом спору, а отже відчуження земельної ділянки не відбулося, позивач доглядає та обробляє спірну земельну ділянку, сплачує за неї податки, жодних перешкод у доступі до неї відповідачу не чинить.

Також представник позивача вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач користується обома земельними ділянками з дозволу відповідача, оскільки такий висновок спростовується поясненнями позивача, наданими ним під час судового засідання в суді першої інстанції, в яких позивач стверджував, що починаючи із 2014 року між сторонами виник гострий конфлікт на ґрунті сімейних відносин, внаслідок чого будь-яке спілкування між ними повністю припинилося. Відповідач був ображений на батька, а тому не бажав підтримувати ніяких відносин із ним, натомість позивач також не хотів турбувати сина з приводу, як він увесь час вважав, укладеного договору довічного утримання, а тому не порушував питання про його виконання з боку відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що позивач не надав належні та допустимі докази, що він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору дарування, доказів хвороби, збігу обставин, які б завадили позивачу зрозуміти свої дії при оформленні у нотаріальній конторі договору з рідним сином. Також не наведені докази існування на момент укладення договору домовленостей щодо періоду, обсягу та порядку виконання відповідачем договору довічного утримання.

Відповідач стверджує, що на час укладення спірного договору від 6 липня 2009 року позивачу було 69 років, він мав нормальний стан здоров`я для його віку, гарний настрій та не потребував стороннього догляду, розумів свої дії. Відповідь Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» не містить інформації про тяжкий стан здоров`я позивача та потребу у зв`язку із цим у догляді та сторонній допомозі саме на час укладення договору. Також відсутні хвороби, які б завадили зрозуміти природу договору, такі як значне погіршення слуху, зору чи діяльності мозку, прояви ознак психічного розладу. Також відсутні докази, що у позивача була відсутня освіта на час укладення договору

Відповідач стверджує, що з дати укладення спірного договору, а саме з 6 липня 2009 року та до часу звернення з позовом до суду позивач жодного разу не звертався до нього з приводу необхідності у догляді чи утриманні. Крім того, позивач безпідставно пов`язує погіршення стану здоров`я зі смертю своєї дружини у 2021 році, оскільки позивач на підтвердження факту смерті дружини не надав жодних доказів. Крім того така залежність зміни стану здоров`я є сумнівною з огляду на те, що шлюб між позивачем та його дружиною - ОСОБА_3 було розірвано 13 жовтня 1994 року і до її смерті вони не спілкувалися.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Короля П.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Ткаченко І.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі є батьком та сином.

6 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада СТ «Відродження», площею 0,103 гектара, кадастровий номер :04:007:0051.

У пункті 13 договору дарування зазначено, що сторони за договором стверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вечер С.М. та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав та нерухоме майно 23 жовтня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у момент укладення спірного договору повністю розумів природу договору дарування, за власним волевиявленням уклав договір дарування земельної ділянки і належних доказів у підтвердження позовних вимог суду не надав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що «Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 зазначено, що: «з огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2015 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Верховний Суд зазначає, що скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив, що на момент укладання оспорюваних договорів позивачу виповнилося повних 64 роки, отже, як особа похилого віку, вона потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення спірних договорів дарування 17 грудня 2015 року постійно проживала у спірному житловому будинку. Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач ОСОБА_1 під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.

Дійшовши висновку, що суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач під час укладення договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність відповідача лише за умови довічного утримання, суд апеляційної інстанції у постанові не зазначив, на підставі яких доказів, які він оцінив, дійшов висновку про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки протилежне встановив суд першої інстанції, зокрема надавши оцінку показанням свідків у справі в сукупності з іншими доказами у справі».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина

перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно булі і має істотне значення.

Вказане суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

У даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, стверджуючи, що він діяв під впливом помилки щодо правової природи правочину, так як мав на меті укласти договір довічного утримання.

У підтвердження своїх вимог позивачем суду першої інстанції надана довідка від 18 березня 2021 року Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва про перебування ОСОБА_1 під наглядом медичної установи з переліком наявних у нього хвороб та про наявність у нього інвалідності 3 групи, копії квитанцій про сплату членських внесків у 2017, 2019 роках та земельного податку у 2020 році, копію листа КНП «Київський міський центр радіаційного захисту населення міста Києва від наслідків Чорнобильської катастрофи» від 20 вересня 2021 року, про проходження позивачем стаціонарного лікування у центрі у 2002, 2004 та 2005 роках, довідку СТ «Відродження» про користування земельними ділянками № НОМЕР_1 , площею 0,10687га, кадастровий номер :04:007:0050, та № 185, площею 0,1029 га, кадастровий номер :04:007:0051, які знаходяться у АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку, що у моменту укладення спірного договору позивач помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсними.

Вказані документи не підтверджують, що на моменту укладення спірного договору

за своїм станом здоров`я позивач потребував стороннього догляду.

Крім того, колегія суддів враховує, що зазначаючи про потребу у сторонньому догляді при укладенні спірного договору та не отримуючи такого догляду від відповідача після укладення договору, позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу 12 років після укладення договору, що на думку колегії суддів, спростовує його доводи про намір укласти саме договір довічного утримання.

Доводи представника позивача, що надані суду медичні довідки підтверджують стан здоров`я позивача та його потребу у сторонньому догляді на час укладення договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надані довідки підтверджують наявність у позивача ряду захворювань, як у 2002-2005 роках, так і на час звернення до суду з даним позовом, однак самі по собі вони не підтверджують помилку позивача при укладенні спірного договору та не містять висновку, що позивач потребував стороннього догляду на час укладення спірного договору.

Наявність у позивача 3 групи інвалідності також сама по собі не підтверджує, що він мав на меті укласти договір довічного утримання з сином.

Як зазначав Верховний Суд у вищезазначених постановах, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, продовження дарувальником користування земельною ділянкою після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Також звертає на себе увагу та обставина, що позивач проживає у будинку, який побудовано на земельній ділянці, яка належить відповідачу, проти чого відповідач не заперечує.

Доводи апеляційної скарги, що проживання позивача у самочинно зведеному будинку, який знаходиться на земельній ділянці, яка належить відповідачу та межує із спірною земельною ділянкою, свідчить про те, що відчуження земельної ділянки не відбулося, так як позивач продовжує нею користуватися, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сторони є батьком та сином, і проживання батька у будинку, який побудований на земельній ділянці, яка належить синові, та користування земельними ділянками не свідчить про наявність помилки позивача при укладенні спірного договору, а більше підтверджує родинні стосунки сторін.

Та обставини, що у подальшому між батьком та сином виникла конфліктна ситуація, що призвело до подачі даного позову, не може бути підставою для його задоволення.

При цьому необхідно враховувати, що відповідач не порушує питання про виселення позивача із будинку, який знаходиться на його земельній ділянці, і не заперечує проти користування позивачем спірною земельною ділянкою, що свідчить про відсутність порушення будь-яких прав позивача.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність позивачем неправильного сприйняття фактичних обставин правочину дарування земельної ділянки у моменту його укладення, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору.

Відповідно до ст. 375 України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду

та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Короля Павла Васильовича залишити без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 липня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк