КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» в особі представника Тищенко Крістіни Олександрівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування майном, та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , проте відповідачі (колишні власники квартири) не звільнили квартиру, чим перешкоджають позивачу у здійсненні права власності.

Тому, просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування майном, та зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» в особі представника Тищенко К.О. з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду позивач звернувся з тих підстав, що він, як іпотекодержатель, в позасудовому порядку набув право власності на житлове майно, в якому зареєстровані відповідачі.

Тобто, мав місце факт позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Отже, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотримання передбаченої в частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Таким чином, при розгляді справ про виселення при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку суд повинен встановити факт направлення та вручення вимоги відповідачам та застосовувати положення ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та положення ч.3 ст.109 ЖК УРСР, а при виселенні при одночасному зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку суд повинен застосовувати положення ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку» та ч.2 ст.109 ЖК УРСР, при цьому факт направлення і вручення вимоги про виселення в такому разі на вирішення спору не впливатиме.

Зважаючи на те, що ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та положення ч.3 ст.109 ЖК УРСР не передбачають права відповідача на інше житлове майно при виселенні та обов`язку суду зазначати про таке інше житлове майно в рішенні суду, висновки суду про безпідставність позовних вимог тільки через те, що в позові не зазначено про інше житлове майно, яке повинно бути надано відповідачам при виселенні, є безпідставними та необгрунтованими.

У даній справі факт отримання відповідачами вимоги нового власника про виселення підтверджується вимогою про добровільне виселення з доказами відправки.

При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження, яке міститься в іпотечному договорі, тому відповідачі, які одночасно є іпотекодавцями, надаючи згоду на позасудовий спосіб звернення на нерухоме майно, теж повинні були усвідомлювати можливість настання відповідних правових наслідків у вигляді втрати права власності у випадку настання певних обставин.

Зазначається, що виходячи зі змісту позовних вимог слід дійти висновку, що позивач звернувся з позовом про захист виключно своїх прав та інтересів, як новий власник житлового приміщення, а тому просити суд захистити права відповідачів на житло позивач не має ні підстав, ні можливості.

Тобто, між сторонами виникли цивільно - правові, а не житлові відносини, а предметом спору є належні позивачу права, передбачені главою 23, розділу 1, книги третьої ЦК України, а не правовідносини у сфері користування жилими приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, що врегульовані главою 2 ЖК УРСР, норми якої встановлюють строки збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами (ст.71), та порядок визнання таких осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ст.72).

Вказує, що у даній справі спір стосується цивільних правовідносин і до застосування підлягають саме норми Цивільного кодексу України.

Також зазначає, що відповідачі не надали суду доказів того, що у них у власності відсутнє інше придатне для проживання житлове майно, то в суду першої інстанції не було підстав вважати, що у випадку задоволення позову буде порушено право відповідачів на житло.

За змістом ч.1 ст.405 ЦК України та зазначених вище норм

ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.156 ЖК УРСР вбачається, що особистий сервітут на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні.

Зазначає, що у випадку набуття права власності на нерухомість, у передбачений законом спосіб, новий власник вправі вимагати від осіб. які проживають та користуються таким майном, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Загоруйко Г.А. - представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Також просить здійснити розподіл судових витрат в сумі 8 040 грн, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, яка надана адвокатом Загоруйком Г.А.та пов`язана з розглядом даної апеляційної скарги.

Тищенко К.О. - представник АТ «Сенс-Банк» просила замінити АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк» у зв`язку за зміною найменування на підставі рішення позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк».

В судовомузасіданні27 червня 2023 року протокольною ухвалою задоволено клопотання Тищенко К.О. - представника АТ «Сенс-Банк» про заміну сторони у справі та замінено АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Альфа-Банк» не є власником квартири АДРЕСА_1 , а правом заявити позов про усунення перешкод у праві власності, відповідно до ст.391 ЦК України, наділений тільки власник майна.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на забезпечення кредитного договору №800002391 від 26.10.2007 року, що укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , передали ЗАТ «Альфа-Банк» в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними 26.10.2007 року було укладено іпотечний договір №800002391-И.

З огляду на статут АТ «Альфа-Банк», банк є правонаступником ЗАТ «Альфа-Банк».

Встановлено, що 16.07.2019 року державним реєстратором ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О.В. здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк».

Підставою виникнення права власності був іпотечний договір від 26.10.2007 року №800002391-И.

Проте, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року на задоволення позову ОСОБА_1 державна реєстрація за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 та рішення державного реєстратора, на підставі якого вона була проведена, скасовані.

Отже, АТ «Альфа-Банк» не є власником квартири АДРЕСА_1 .

Правом заявити позов про усунення перешкод у праві власності відповідно до ст.391 ЦК України наділений тільки власник майна.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову за його безпідставністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Загоруйко Г.А. - представник ОСОБА_1 просив здійснити розподіл судових витрат в сумі 8 040 грн, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, яка надана адвокатом Загоруйком Г.А., та пов`язана з розглядом даної апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Враховуючи ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись в тому, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Так, в матеріалах справи міститься Договір №22/2019 про надання правової допомоги від 05 грудня 2019 року, згідно якого ОСОБА_1 уповноважив Загоруйко Г.А. надавати йому правову допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу було долучено Акт №22/2019/759/22838/19/2 наданих послуг за Договором №22/2019 про надання правової допомоги від 05.12.2019 року, з якого вбачається, що Загоруйко Г.А. та ОСОБА_6 склали цей акт про те, що адвокат передав, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги, пов`язані з розглядом Київським апеляційним судом апеляційної скарги правонаступника АТ «Альфа-Банк»: 12.052023 року усна консультація ОСОБА_1 щодо змісту та доводів апеляційної скарги тривалістю 1 година, вартістю 1 340 грн та 18.05.2023 року складання (написання) та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу правонаступника АТ «Альфа-Банк» тривалістю 5 годин та вартістю 6 700 грн.

Також, в матеріалах справи міститься рахунок-фактура №22/2019/759/22838/19/2 від 18 травня 2023 року, де зазначено, що ОСОБА_6 слід сплатити адвокату Загоруйку Г.А.

8 040 грн за усну консультацію ОСОБА_1 щодо змісту та доводів апеляційної скарги і складання (написання) та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу правонаступника АТ «Альфа-Банк».

Позивачем не подано будь-яких заперечень щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів враховує наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 040 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» в особі представника Тищенко Крістіни Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 040 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: