справа №754/1696/16-ц
провадження № 22-ц/824/5891/2023
головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання виконати обов`язок в натурі шляхом передачі квартири на виконання умов договору купівлі-продажу та виселення з безпідставно займаної квартири та зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Камінська Вікторія Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який змінив у процесі розгляду справи, і остаточно просив зобов`язати ОСОБА_3 виконати обов`язок в натурі шляхом передачі йому трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2015 року, виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із безпідставно займаної ними квартири та застосувати наслідки недійсності правочину в порядку статті 216 ЦК України, а саме стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на його користь грошові кошти у сумі 859 837 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 13 жовтня 2015 року ним та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного договору за ним було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, тобто він є законним власником зазначеної квартири.

З часу укладення договору ОСОБА_3 відмовляється звільнити продану ним квартиру та продовжує проживати в ній із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та іншими їх родичами.

Він неодноразово звертався з вимогою до відповідачів про звільнення квартири від майна, про надання йому вільного доступу до квартири шляхом передачі ключів від неї та про припинення незаконного користування належним йому майном.

Однак його звернення були залишені відповідачами без реагування.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 8 грудня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , Службу у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

У червні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Камінська В.П. (далі - приватний нотаріус КМНО Камінська В.П.), про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2015 року, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Камінською В.П. за реєстровим № 274.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зазначили, що оспорюваний договір було укладено без участі та згоди ОСОБА_3 , а також за відсутності згоди його дружини, яка є співвласником квартири.

У 2013 році він придбав квартиру у забудовника шляхом участі власними коштами в програмі інвестування будівництва нового житла. У квартирі було зроблено ремонт, в якій він разом із сім`єю проживає.

8 листопада 2015 року у зв`язку з незаконним продажем квартири він звернувся до правоохоронних органів, де за фактом незаконного (шахрайського) заволодіння квартирою Деснянським УП ГУНП у місті Києві було розпочато досудове розслідування, під час якого з`ясувалось, що 13 жовтня 2015 року в приміщенні офісу приватного нотаріуса КМНО Камінської В.П. було вчинено два правочини, а саме договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_4 , що діяв на підставі довіреності від 15 листопада 2013 року, та ОСОБА_2 , та попередній договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов`язались протягом шести місяців з дня укладення попереднього договору укласти основний договір про зворотній продаж квартири.

При цьому було з`ясовано, що під час укладення вищевказаних договорів ОСОБА_4 не розумів дійсний їх зміст.

ОСОБА_4 потребував додаткових коштів, у зв`язку з чим домовився з ОСОБА_2 про отримання грошової позики в сумі 40 000 доларів США строком на 6 місяців під 3,5% на місяць.

Отже, замість договорів позики та застави фактично було укладено договір продажу та зворотного викупу квартири.

ОСОБА_4 підписав оспорюваний договір під впливом помилки, тому укладений між сторонами договір не відповідає їх дійсним намірам та має бути визнаний недійсним.

Крім того, відчуження квартири відбулось за ціною, що не відповідає дійсній ринковій вартості квартири, проте повністю відповідає сумі узгодженої позики, -40 000 доларів США, що еквівалентно 859 837 грн.

Зафіксований у попередньому договорі шестимісячний строк, зі спливом якого має бути укладено основний договір купівлі-продажу, повністю збігається з домовленістю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо строку позики. А обов`язок ОСОБА_4 сплачувати ОСОБА_2 по 1 400 доларів США щомісячно відповідає погодженій умові щодо сплати 3,5% на місяць за користування сумою позики.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 , від 13 жовтня 2015 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Камінською В.П. та зареєстрований у реєстрі за № 274. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року в частині відмови у застосуванні наслідків недійсності правочину скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Застосовано наслідки недійсності правочину - договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2015 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 . Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 859 837 грн. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 7 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв адвокат Скуратівський С.І., залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , будучи особою, яка не брала участь у справі, однак на її думку суд першої інстанції вирішив питання про її права, обов`язки та інтереси, звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю, а зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що набуття у власність ОСОБА_2 спірної квартири відбулося під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 та за наявності нотаріально посвідченої письмової заяви ОСОБА_1 , яка дала письмову згоду на підписання договору її чоловіком ОСОБА_2 , так як це передбачено частиною третьою статті 65 СК України.

На думку ОСОБА_1 , вона має право апеляційного оскарження рішення від 16 квітня 2019 року відповідно до статті 352 ЦПК України, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом.

Звертає увагу, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно, у цій справі на користь чоловіка апелянта - ОСОБА_2 .

Вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18), на який посилається місцевий суд у оскаржуваному рішенні від 16 квітня 2019 року у справі №754/1696/16-ц. Отже, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначає, що укладаючи договір від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 вважав, що ОСОБА_3 ні в зареєстрованому шлюбі, ні в фактичних шлюбних стосунках не перебуває, а тим паче не знав та не міг знати про те, що квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_6 , а тому висновки місцевого суду про те, що ОСОБА_2 був обізнаний про зареєстрований шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є незаконними та необґрунтованими. У місцевого суду відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 знав або міг дізнатися про те, що від ОСОБА_6 як дружини ОСОБА_3 повинна бути подана письмова згода на укладення договору від 15 жовтня 2015 року.

Звертає увагу суду, що в такому випадку, ОСОБА_2 у розумінні закону та правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року є добросовісним набувачем, який при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири від 15 жовтня 2015 року, діяв добросовісно, зокрема не знав і за обставинами справи не міг знати про те, що майно належить ОСОБА_18 на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_3 , яким було укладено договір, не отримав згоди на це другого з подружжя - ОСОБА_6 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Панчук Ю.В. просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю, а зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, яка міститься в матеріалах справи (Т. 4, а.с. 207).

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явились з урахуванням вимог частини другої статті 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За загальним правилом остаточне судове рішення не повинно переглядатися, крім випадків, визначених законом.

Рівень доступу до суду особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, гарантований частиною першою статті 352, яка передбачає право такої особи оскаржувати в апеляційному порядку судові рішення.

Згідно зі статтею 352 ЦПК України оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку мають особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Тобто це особи, які під час судового розгляду справи не входили до кола її учасників, були необізнані про наявність спору в суді, не наділені правом під час розгляду в суді першої інстанції реалізувати свої права та обов`язки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз положень статей 352, 362 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і встановлення судом апеляційної інстанції, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

При цьому статтею 370 ЦПК України, на яку також посилається ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, врегульовано порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Отже, за змістом цієї норми суд розглядає відповідну скаргу за правилами глави 1 «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.

Положення частини першої статті 370 ЦПК України поширюються на учасника справи, який з об`єктивних причин не був присутній під час апеляційного розгляду справи.

Тлумачення положень частини першої статті 370 ЦПК України, зокрема фрази: «особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи» дає підстави дійти висновку, що відповідне положення стосується учасника справи, який знає про розгляд справи в суді, проте не стосується особи, яка не брала участі у справі, оскільки їй не було відомо про розгляд справи в суді.

Апеляційний суд зазначає, що провадження про перегляд судового рішення в суді апеляційної інстанції стосовно особи, яка не брала участі у справі має особливості, оскільки суд, відкривши відповідне провадження, має перевірити, чи вирішив суд питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, щодо яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами. Без відкриття апеляційного провадження не можливо з`ясувати, чи рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки (права, свободи, інтереси) особи, яка не була залучена до участі у справі.

Системний аналіз положень статей 352, 370 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що визначений статтею 370 ЦПК України порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного перегляду, не стосується особи, яка не брала участі у справі, а суд вирішив питання про її права, інтереси та/або обов`язки.

Відповідні висновки щодо тлумачення норм процесуального права викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 грудня 2019 року у справі № 910/13390/17, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112.

Тому положення статті 370 ЦПК України не можуть бути застосовані під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано відповідно до приписів ч. 1 ст. 352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на судове рішення першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що оскаржуваним рішенням були порушені її права на отримання квартири АДРЕСА_1 .

В той же час, як вбачається із матеріалів справи ініціюючи позов про зобов`язання виконати обов`язок в натурі шляхом передачі квартири на виконання умов договору купівлі-продажу та виселення з безпідставно займаної квартири відповідачів, ОСОБА_2 також заявив вимогу про можливе застосування реституції, що судом апеляційної інстанції і було зроблено. Враховано підстави для застосування реституції, а саме у зв`язку із задоволенням зустрічних позивних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Камінська В.П. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, зобов`язано відповідача ОСОБА_3 повернути позивачу ОСОБА_2 сплачені за спірну квартиру кошти у розмірі 859 837 грн. Відповідне рішення суду апеляційної інстанції було також підтримано і Верховним Судом, яким касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв адвокат Скуратівський С.І., залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишено без змін.

Безпосередньо у відзиві на касаційну скаргу, яка наявна у матеріалах справи, ОСОБА_2 не погоджувався із доводами касаційної скарги ОСОБА_3 та просив постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у справі №754/1696/16 залишити без змін. Сам ОСОБА_2 у викладених у відзиві письмових поясненнях указує на те, що ним правомірно було оцінено факт зміни судової практики та його правові очікування уже ґрунтувались на тому, що суди у справі №754/7174/16 застосують висновки ВПВС із означеного питання. Саме тому, як зазначає сам ОСОБА_2 , ним було подано місцевому загальному суду 18 січня 2019 року вимогу про застосування наслідків недійсності правочину в порядку статті 216 ЦК України, вважає, що в таких його діях ніякої суперечливої поведінки немає та не може бути, оскільки він не відповідає за зміну практики вищих судових органів під час розгляду однієї конкретної справи.

Також ОСОБА_2 було звернуто у відзиві на касаційну скаргу увагу на те, що застосування приписів ч. 5 ст. 216 ЦК України, а саме в частині застосування наслідків недійсності правочину не є інститутом процесуального права, а є інститутом матеріального права про застосування якого учасники справи вправі заявити на будь-якій стадії розгляду справи, що не є зміною позовних вимог.

Таким чином, постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року, з якою погодився і Верховний Суд, було захищено порушені права позивача ОСОБА_2 шляхом повернення його та відповідача у попередній стан, що існував до укладення оспорюваного договору, як про це просив позивач.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, право позивача ОСОБА_2 , а так само й право ОСОБА_1 було захищено, шляхом повернення їм сплаченої суми за недійсним договором відповідно до правил реституції. Відтак підстав вважати, що ухваленим рішенням були не захищені, а навпаки, порушені права ОСОБА_1 відсутні. Сама лише незгода ОСОБА_1 із способом захисту порушеного права, який був обраний за ініціативою її чоловіка як позивача у справі, не є підставою для скасування правильного рішення, оскільки суд не може задовольнити одне й те саме право подружжя двома різними протилежними засобами.

Верховний Суд у своїх постановах: від 27 лютого 2019 року у справі № 360/1938/16, від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, від 08 квітня 2020 року у справі №2018/2- 3638/11, від 17 лютого 2020 року у справі 668/17285/13, дійшов висновків, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю (п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК).

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, враховуючи, що оскаржуваними рішенням суду першої інстанції від 16 квітня 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , які є відмінними від прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_2 , не вирішувалося, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю відповідно до приписів ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про зобов`язання виконати обов`язок в натурі шляхом передачі квартири на виконання умов договору купівлі-продажу та виселення з безпідставно займаної квартири та зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Камінська Вікторія Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба