Справа №490/177/17
Провадження № 22-ц/812/623/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Калашника А.О.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Шевченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А, повний текст складено 28 листопада 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого ОСОБА_1 припинила, а ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , № запасу 17221775.

У відповідності з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення прав власності зазначено іпотечний договір від 26 листопада 2007 року, укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А. за реєстраційним №1412.

Зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, натомість нотаріусом не було враховано обтяження щодо такого права власності - наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, зареєстровані у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстровими номерами обтяжень 9952728 та 11711378 внесених на підставі постанов державних виконавців Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції №19851438 від 11червня 2010 року та №29131989 від 12 жовтня 2011 року відповідно.

Вказує, що наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови у державній реєстрації прав згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Крім того, у відповідності з витягом про реєстрацію прав власності, підставою виникнення прав власності зазначено рекомендоване повідомлення 1124 від 23 вересня 2016 року видане ПАТ «КБ «ПриватБанк» та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №824 від 23 вересня 2016 року. Позивачка вказує, що вказане повідомлення не відповідає вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки не дозволяє визначити вартість предмета іпотеки.

У свою чергу у рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року визначено еквівалент розміру заборгованості позичальника за кредитним договором №DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, станом на 01 липня 2010 року у сумі 747458,76 грн., що означає закінчення строку дії кредитного договору, тоді як рекомендоване повідомлення 1124 видане 23 вересня 2016 року, на яке посилається нотаріус, розміру заборгованості не містить, що є порушенням вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Із змісту вимоги позивача неможливо з`ясувати суть порушеного зобов`язання, його розмір та спосіб усунення порушення, тоді як вимоги кредитора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки вже були задоволенні вищевказаним рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року у справі №784/2705/13-ц за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про задоволення вимог за кредитним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 29 жовтня 2016 року, номер запису 17221775, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони реєстрації дій відносно квартири АДРЕСА_1 було відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 березня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2017 року було скасовано, постановлено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено. Забезпечено позов шляхом заборони реєстрації дій відносно квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2023 року в задоволенні позову - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що відповідачем надіслано повідомлення іпотекодержателя іпотекодавцю про намір останнього звернути стягнення на предмет іпотеки.

Суд також прийшов до висновку, що повідомлення про наміри звернення стягнення на предмет іпотеки, яке стало підставою для проведення реєстрації права власності за відповідачем, містить ознаки вимоги про усунення порушень, тому в силу п.61 Порядку таке повідомлення входить до переліку обов`язкових документів, які подаються державному реєстратору з метою проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

Крім того, суд враховує, що позивачеві було достовірно відомо ще щонайменше з липня 2013 року і про розмір заборгованості перед Банком 94 551,60 долари США, і про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості, проте ОСОБА_1 не вчинено протягом цих трьох років жодних дій щодо погашення заборгованості за кредитом.

Отже, державна реєстрація за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 проведена з дотриманням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому відповідне рішення нотаріуса про реєстрацію права власності є законним.

Таким чином, відповідач ПАТ «КБ «Приватбанк» добросовісно використав своє право звернення стягнення на предмет іпотеки та законно вчинив дії щодо переходу права власності.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Так, зазначала, що у позовній заяві позивач посилається на приписи законодавства, діючого на час вчинення реєстраційної дії, які встановлювали підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, актуального на час вчинення реєстраційної дії, оскаржуване рішення прийнято з відкриттям розділу в Державному реєстрі, натомість нотаріусом не було враховано обтяження щодо такого права власності - наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, зареєстровані у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстровими номерами обтяжень 9952728 та 11711378 внесених на підставі постанов державних виконавців Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 19851438 від 11 червня 2010 року та № 29131989 від 12 жовтня 2011 року відповідно.

Отже, на той час, наявність зареєстрованих обтяження речових прав на нерухоме майно було підставою для відмови у державній реєстрації прав згідно п. 6) ч. 1 ст. 24 Закону, поряд з тим, мотивувальна частина рішення не містить будь яких обґрунтувань відхилення наведеного доводу позивача.

У позовній заяві позивач посилається на невідповідність вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотечного повідомлення Банку вих. № 1124 від 23 вересня 2016 року, яке слугувало однією з необхідних підстав для прийняття нотаріусом оспорюваного рішення.

В цій частині доводів позивача суд прийшов до висновку, що повідомлення про наміри звернення стягнення на предмет іпотеки, яке стало підставою для проведення реєстрації права власності за відповідачем, містить ознаки вимоги про усунення порушень, тому в силу п.61 Порядку таке повідомлення входить до переліку обов`язкових документів, які подаються державному реєстратору з метою проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

Крім того, відхиляючи доводи позивача в частині відсутності в повідомленні конкретного розміру порушеного зобов`язання, суд зазначив, що позивачеві було достовірно відомо ще щонайменше з липня 2013 року і про розмір заборгованості перед Банком 94 551,60 долари США, і про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості - проте ОСОБА_1 не вчинено протягом цих трьох років жодних дій щодо погашення заборгованості за кредитом.

Вказує, що з наведених судом висновків неможливо однозначно з`ясувати, чи відповідає повідомлення Банку вих. № 1124 від 23 вересня 2016 року вимогам ч.1, ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», діючих на той час, якщо не відповідає, тоді яким чином обставини встановлені судами в інших справах виправдовують факт порушення допущені нотаріусом вимог ч.1, ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і якими нормами права це передбачено.

Тобто, із суті викладеного судом більш вірогідно, що повідомлення Банку вих. № 1124 від 23 вересня 2016 року таки не відповідає вимогам ч.1, ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», але ж за конкретних обставин справи порушення вимог Закону допущені нотаріусом, на думку суду, не мають правового значення для визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса.

На її думку такі висновки суду не узгоджуються з вимогами ч.1, ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», які спрямовані на захист прав іпотекодавця, за яких останній вправі зажадати забезпечення його прав шляхом виконання іпотекодержателем обов`язку відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що неможливо без виконання іпотекодержателем обов`язку щодо визначення ціни предмета іпотеки на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Щодо оцінки обставин які не були пов`язані з процедурою позасудового врегулювання спору в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» вказувала, що суд припустився до оцінки обставин які не були пов`язані з процедурою позасудового врегулювання спору в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

В обґрунтування оскаржуваного рішення, в частині розміру кредитної заборгованості, суд послався на факти встановлені рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року, провадження № 22ц-/784/2309/13 у справі Центрального районного суду міста Миколаєва № 1423/14351/2012.

Але ж, вказаний спір у справі № 1423/14351/2012 стосується захисту права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, тоді як спір у цій справі пов`язаний із захистом прав позивача наданих ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги банку у справі № 1423/14351/2012 були задоволені частково, банк отримав право продажу, але ж за початковою ціною продажу 343 400,00 грн., що очевидно не влаштувало кредитора, оскільки останній не вчинив жодних дій спрямованих на здійснення прав наданих рішенням апеляційного суду.

Вирішуючи справу на користь кредитора, суд не дослідив обставини, які вказують на очевидну розбіжність між документами наданими для реєстрації з самим фактом наявності в кредитора права в розмірі заявленому до реєстрації.

При цьому слід зазначити, що сам по собі факт постановлення судових рішень про стягнення з позичальника кредитної заборгованості шляхом звернення на предмет іпотеки не означає, що права позичальника не були порушені оспорюваним рішенням нотаріуса.

З викладеного вбачається, що відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд фактично позбавив іпотекодавця, який одночасно є позичальником, можливості захистити свої права в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін з огляду на те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором не виконувала, жодних дій щодо погашення заборгованості за кредитом, визначеної рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року не вчиняла, предмет іпотеки проданий не був.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідач приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляду справи без його участі.

Зважаючи на таке, справу розглянуто за відсутності приватного нотаріуса, що суперечить вимогам частини2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати протиправним і скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 29 жовтня 2016 року, номер запису 17221775, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на те, що нотаріусом не було враховано наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, зареєстровані у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстровими номерами обтяжень 9952728 та 11711378 внесених на підставі постанов державних виконавців Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції №19851438 від 11червня 2010 року та №29131989 від 12 жовтня 2011 року відповідно.

А також те, що відповідно з витягом про реєстрацію прав власності, підставою виникнення прав власності зазначено рекомендоване повідомлення 1124 від 23 вересня 2016 року видане ПАТ «КБ «ПриватБанк» та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №824 від 23 вересня 2016 року, яке на її думку не відповідає вимогам статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки не дозволяє визначити вартість предмета іпотеки.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що повідомлення про наміри звернення стягнення на предмет іпотеки, яке стало підставою для проведення реєстрації права власності за Банком, містить ознаки вимоги про усунення порушень, тому в силу п.61 Порядку таке повідомлення входить до переліку обов`язкових документів, які подаються державному реєстратору з метою проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

Крім того, позивачеві було достовірно відомо ще щонайменше з липня 2013 року і про розмір заборгованості перед Банком 94 551,60 долари США, і про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості, проте ОСОБА_1 не вчинено протягом цих трьох років жодних дій щодо погашення заборгованості за кредитом.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що за договором купівлі-продажу від 26 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1411, ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був зареєстрований КП ММБТІ 10 грудня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме мано №16983338 ( т.1 а.с.202-203,204,205).

26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (далі -Банк) та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір DN80FI00000207, відповідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 92480,00 дол. США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 4760,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Кінцевий термін повернення 25 листопада 2027 року. Розмір щомісячного платежу становить 939.73 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором ( т.1 а.с.206-207).

В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором 26 листопада 2007 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А, р.№1412, згідно якого предметом іпотеки є належна на праві власності ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 загальною площею 33,4 кв.м, житловою площею 15,7 кв.м ( т.1 а.с. 208-210).

30 серпня 2010 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року в розмірі 747458 грн. 76 коп., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, а також надання Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року в задоволені позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року, справа №784/2705/13, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» була задоволено частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року, в частині вирішення вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення - про часткове задоволення названої вимоги. На погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, станом на 01 липня 2010 року у розмірі 94 551,60 долари США, що еквівалентно 747458 грн. 76 коп., з яких: 69731,91 дол. США, що еквівалентно 551 251 грн.67 коп. - сума неповернутого тіла кредиту; 2 481,90 дол. США, що еквівалентно 19 620 грн. 16 коп.- заборгованість по простроченому кредиту; 540,43 дол. США, що еквівалентно 4 272 грн.26 коп.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11 047,93 дол. США, що еквівалентно 87337 грн. 20 коп. - заборгованість по простроченим відсоткам; 232,83 дол. США, що еквівалентно 1 840 грн. 59 коп.- заборгованість по комісії; 4 190,94 дол. США, що еквівалентно 33130 грн.64 коп. - заборгованість простроченій комісії; 6 325,66 дол. США, що еквівалентно 50006 грн.24 коп. - пеня за прострочку виконання кредитного зобов`язання - звернуто стягнення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 33,4 кв.м, належну ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1411 від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ КБ "ПриватБанк" право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 грн. Рішення в частині відмови у надання ПАТ КБ «ПриватБанк» повноважень з отримання витягу з Державного реєстру прав власності та надання усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу залишити без змін ( т.1 а.с.220-226).

Умовами п. 11,16.4 іпотечного договору сторони визначили, що вартість іпотечного майна складає 343 400 грн.

В порядку аналізу дотримання здійснення обраної іпотекодержателем АТ КБ «Приватбанк» підстави звернення стягнення на предмет іпотеки та, як наслідок, визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання порушеного кредитного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку», тут і надалі в редакції на час виникнення правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За приписами частин 1- 3 статті 36 цього Закону, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

За умовами п.23 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п..17.7.1,17.7.2, 17.9 цього договору, відповідно до розділу У Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого листа нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договору.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодилися, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50% від вартості згідно п.11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, що вище зазначеної у цьому пункті договору.

У вказаному іпотечному договорі сторони погодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України « Про іпотеку».

Так, відповідно п.28 договору іпотеки від 26 листопада 2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно письмового повідомлення від 23 вересня 2016 року №1124 позивача повідомлено, що на підставі п.28 договору іпотеки, ст.37 Закону України «Про іпотеку» та п.57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 після спливу 30 днів з дня отримання даного повідомлення банком буде зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Жодних вимог про усунення порушення та сплату простроченої заборгованість за кредитним договором повідомлення від 23 вересня 2016 року, оцінки іпотечного майна не містить.

Позивач не заперечує отримання від відповідача письмової вимоги про усунення порушень, проте посилається на те, що зі змісту повідомлення неможливо визначити вартість предмета іпотеки на час набуття банком права власності.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номеру запису про право власності 180463895 від 02 листопада 2016 року, власником квартир АДРЕСА_1 , є ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 жовтня 2016 року за індексним номером №17221775 приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. щодо реєстрації права власності за ПАБ «КБ «Привабанк» на підставі договору іпотеки від 26 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А. в реєстрі за №1142; повідомлення ПАТ «КБ «Приватбанк» №1124 від 23 вересня 2016 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №824 від 23 вересня 2016 року.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки АТ КБ «Приватбанк» здійснено на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон № 1952-IV « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на час проведення реєстрації права власності, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, №1127 від 25 грудня 2015 року.

У пунктах 6, 7 Порядку № 1127 (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

У частині першій статті 24 Закону № 1952-IV перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV).

Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.

За змістом статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі -Закон №1952-IV) перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (далі Порядок №1127), а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, подається, зокрема, документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №553) встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що посвідчує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Зміст наведених правових норм засвідчує, що визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, які мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону №1952-ІУ та статті 37 Закону України "Про іпотеку"порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора в ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц (провадження №14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц (провадження №14-22цс19).

Судом першої інстанції було витребувано від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. матеріали на підставі яких було проведено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності.

Згідно відповіді приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 20 жовтня 2021 року №451/01-16 щодо виконання ухвали про забезпечення доказів по справі, а саме належним чином завіреної копії матеріалів реєстраційної справи, на підставі яких було прийнято рішення за номером запису 17221775 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого ОСОБА_1 припинила, а ПАТ КБ "Приват Банк" набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 було повідомлено, що документи на підставі яких ним 29 жовтня 2016 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк», не має можливості, оскільки згідно акту №7 від 03.03.2020 року про вилучення та знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, справи 01-30 (документи (запити, вимоги, заяви, витяги, інформаційні довідки тощо) щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та надання інформації за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), було знищено шляхом спалення у зв`язку з закінченням трирічного терміну зберігання їх в конторі приватного нотаріуса. Акт знищення №7 від 03 березня 2020 року погоджено з Державним нотаріальним архівом Чернігівської області 26 жовтня 2020 року та схвалено ЕК Північно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) 25 листопада 2020 року, протокол №17.

Відповідно до відповіді ДП «Національні інформаційні системи» №1262/19.2-13 від 06 травня 2022 року, щодо виконання ухвали про забезпечення доказів про надання копії документів на підставі яких здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ " Приватбанк" 29 жовтня 2016 року, суду повідомлено, що суд забезпечений доступом до Державного реєстру прав, а тому будь-які документи не надали на виконання ухвали суду.

Отже, суд першої інстанції був позбавлений можливості при вирішенні позову перевірити наявність оцінки вартості майна право власності на яке за собою зареєстрував Банк.

Між тим, обставини щодо проведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності не спростовані Банком ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції. Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на надання як додатку до письмової вимоги розрахунку заборгованості не спростовує обов`язок Банку провести оцінку предмету іпотеки при звернення стягнення у позасудовий спосіб.

Зважаючи на те, що матеріали реєстраційної справи знищено, відповідачем АТ КБ «Приватбанк» доказів проведення такої оцінки предмету іпотеки станом на вересень 2016 року до суду не надано, колегія суддів приходить до висновку, що оцінка суб`єктом оціночної діяльності предмета іпотеки квартири АДРЕСА_3 , на момент набуття права власності на неї банком не проводилась. Вимога за вихідним №1124 від 23 вересня 2016 року не містить відомостей про здійснення оцінки нерухомого майна на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб

Щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки, то, враховуючи положення статті 37 Закону України "Про іпотеку", ціна набуття об`єкта права власності є істотною обставиною, яка має погоджуватися з власником майна при зверненні іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно в позасудовий спосіб шляхом набуття на нього права власності, відповідно, нездійснення оцінки предмета іпотеки на момент переходу права власності до іпотекодержателя є порушенням процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Подібні висновки з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) та від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), зроблено Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18 (провадження № 61-7603св19), від 04 лютого 2021 року у справі № 275/2881/19 (провадження № 61-727св19).

Отже, порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню, підстави скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем доведені.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги щодо відсутності оцінки предмета іпотеки.

А відтак, посилання суду першої інстанції у своєму рішенні про обізнаність позивача про наявність та розмір заборгованості, не виконання рішення суду, не мають значення для вирішення спору, оскільки за вказаних обставин майно, на яке слід звернути стягнення підлягає оцінці відповідно до приписів статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Більш того, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції вдався до аналізу виконання Банком вимог договору та законодавства щодо направлення письмової вимоги про усунення порушення зобов`язань іпотекодавцем, при цьому не зробив висновок щодо необхідності чи ні оцінки спірного майна при зверненні стягнення в позасудовому порядку. Позивач при зверненні до суду, і в процесі розгляду справи, не заперечувала, що письмова вимога нею була отримана. Остання посилання на відсутності у цій вимогі ціни набуття об`єкта права власності, що є істотною обставиною і має погоджуватися з власником майна при зверненні іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно в позасудовий спосіб.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказувала, що нотаріусом на час реєстрації за Банком права власності не було враховано наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстровими номерами обтяжень 9952728 та 11711378 внесених на підставі постанов державних виконавців Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 19851438 від 11 червня 2010 року та № 29131989 від 12 жовтня 2011 року відповідно.

Відповідно до частини 2 Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Між тим, державна реєстрація права власності за іпотекодержателем не свідчить про суперечність зареєстрованому обтяженню - арешту майна на користь самого іпотекодержателя та не є порушенням пункту 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-ІV у сукупності з пунктом 5 цієї ж частини.

З урахуванням установлених судом апеляційної інстанції обставин справи, а саме наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, колегія суддів вважає, що права позивача не порушено, оскільки іпотека виникла до ухвалення державним виконавцем постанови про накладення арешту та заборони на предмет іпотеки, заборона на предмет іпотеки також була вже накладена на предмет іпотеки для забезпечення прав іпотекодержателя, який і задовольнив свої вимоги за рахунок заставленого майна.

За такого, заявлені позивачем вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності з цих підстав не впливає і не може вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки, а відтак не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Щодо позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності виходив з того, що ці вимоги є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанцій в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог до названого відповідача, однак не може погодитися з мотивами такої відмови з огляду на таке.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

В постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 461/1815/17 (провадження № 61-11638св22) вказано, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі. З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позовна вимога прокурора про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їхніх обтяжень не може бути звернена до приватного нотаріуса. Державний реєстратор, як і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

У справі, що переглядається, зміст і характер правовідносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_1 виник саме з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» з приводу порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно внаслідок реєстрації за названим відповідачем такого права, а нотаріус є неналежним відповідачем. Однак, відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Завалієва А.А. за необґрунтованістю, суд першої інстанції не врахував зазначеного. За обставинами цієї справи в задоволенні вимог до нотаріуса необхідно відмовити у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача, тобто з інших правових підстав.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, скасувавши оскаржуване рішення суду та ухваливши нове про задоволення позову до АТ КБ «Приватбанк» та відмову у задоволенні позову до приватного нотаріуса.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена, а рішення суду першої інстанції скасоване, то відповідач АТ КБ «Приватбанк» має відшкодувати понесені позивачеві судові витрати у розмірі 1786 грн.60 коп. ( 826 грн.60 коп., сплачені при зверненні до суду з позовом та 960 грн., сплачені за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 29 жовтня 2016 року, номер запису 17221775 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

У задоволені позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1786 ( одна тисяча сімсот вісімдесят шість) грн. 60 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 10 липня 2023 року.