Провадження № 2/205/4162/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2023 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач у своєму позові посилалася на те, що вона з відповідачем з січня 2016 року по березень 2022 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Сімейні відносини не склалися і з березня 2022 року фактичні шлюбні відносини припинені і сторони проживають окремо. Відповідно до медичного висновку № 16/22 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом з дитинства та потребує постійного догляду, йому встановлено діагноз первинний імунодефіцит, хронічна грануломатозна хвороба. Державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю позивач не отримує. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу матері їх спільної дитини, проте не надає її. Просила стягнути з відповідача на її користь та утримання аліменти у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, протягом усього часу проживання та опікування дитиною-інвалідом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи стягнення з дня подання позову.

Відповідачеві ОСОБА_2 у встановленому законом порядку було вручено копію ухвали про відкриття провадження з позовною заявою з доданими до неї копіями, у встановлений строк відзив на позовну заяву відповідачем подано не було, тому суд вважає за необхідне розглядати справу за наявними в ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Відповідно до акту від 01 серпня 2023 року, складеного мешканцями СТ «Мічуринець» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , затвердженого головою СТ «Мічуринець» Неклесою Ю.М., малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Згідно з медичним висновком № 16/22 від 20 червня 2022 року малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має захворювання: первинний імунодефіцит, хронічна грануломатозна хвороба, Х-зчеплений варіант. Рецедивуючі стафілококові інфекції. Рецедивуючий гемоколіт, що дає право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років (а.с. 7).

Згідно з положеннями ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Вказана норма встановлює підстави, за яких виникає зазначене вище право: один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом; дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; цей з подружжя опікується нею; другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

З аналізу вказаної норми слідує, що відсутність хоча однієї із перерахованих підстав не призводить до виникнення відповідного юридичного складу та не надає особі права на утримання. Доказування у такій категорії справ має ґрунтуватися на сукупності доказів.

Відповідно до підпункту 1 пункту 7 Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям» від 21 листопада 2013 року № 917 комісії визначають: наявність стійкого розладу функцій організму та відповідно можливі обмеження життєдіяльності дитини під час взаємодії із зовнішнім середовищем; категорію дитина з інвалідністю або дитина з інвалідністю підгрупи А, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати працездатності (у відсотках) у дітей віком від 15 до 18 років, які потерпіли від нещасного випадку на виробництві; потребу дитини з інвалідністю у забезпеченні її технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань; потребу дитини з інвалідністю у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності для направлення дитини з інвалідністю до реабілітаційних установ та інших установ, що здійснюють соціальне обслуговування.

Приписами ст. 91 СК України визначено право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Так, відповідно до ч. 2 даної статті жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ними їхньої дитини відповідно до ч. 2 - 4 ст. 84 та ст. 86 і 88 цього Кодексу.

Тобто, право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів, а саме: проживання одного з подружжя з дитиною-інвалідом та опікування нею; нездатністю дитини обходитися без постійного стороннього догляду; походження дитини від другого з подружжя (кровне споріднення); спроможністю другого з подружжя надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки з наданих до суду позивачем доказів, вбачається, що спільний малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча і має встановлений діагноз, який надає йому право на отримання одержання державної соціальної допомоги, та медичним висновком не визначено, що він є дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду. Сама по собі наявність рецедивуючих захворювань та встановлення статусу дитини-інваліда не дає підстав стверджувати, що дитина потребує постійної сторонньої допомоги у догляді, а може бути підставою для вирішення питання про стягнення додаткових витрат на дитину. Тобто, у даному випадку позивачем не доведено судові наявність сукупності підстав, визначених ст. 88 СК України, що надавало би їй право на стягнення аліментів з відповідача. Суд не приймає як належний та достатній доказ заяву позивача до УСЗН Дніпровської міської ради від 27 жовтня 2023 року, в якій вона зазначає про отримання соціальної допомоги на дитину відповідачем та перебування її з дитиною на лікуванні за кордоном, оскільки вказана заява не дає підстав достеменно встановити про потребу дитини у сторонньому догляді та наявність спору між сторонами з приводу утримання дитини, що не є предметом розгляду по даній справі.

На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що при зверненні до суду з позовом позивача було звільнено від сплати судового збору, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 141, ст.ст. 88, 91 СК України, ч. 6 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) про стягнення аліментів відмовити.

Судові витрати у справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: