1Справа № 335/4423/23 2-о/335/150/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Гашук К.В., за участю секретаря судового засідання Якимової О.С., заявника ОСОБА_1 , представника заявника адвоката Бєлік І.В., представника заінтересованої особи Свєчєновської К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вознесенівський відділ у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

До Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 , із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просить встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України з моменту народження до теперішнього часу, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , у с. Водяне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області, де після народження проживав з батьками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_5 .

01.10.1976 ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина СРСР.

Відповідно до військового квитка, особа ОСОБА_1 посвідчувалась паспортом серії НОМЕР_1 , який на теперішній час втрачено.

17.05.1980 ОСОБА_1 був призваний на військову службу та направлений для її проходження до м. Борисоглебськ Воронезької області, звідки звільнений у запас 16.09.1980 через хворобу.

У 1981-1982 роках ОСОБА_1 проживав у м. Миколаєві, потім переїхав до с. Нова Збурьєвка, Голопристанського району, Херсонської області, де мешкав разом із сестрою, потім у 1987 році переїхав разом із сестрою та її сім`єю до м. Макіївка Донецької області.

Відповідно до домової книги, ОСОБА_1 прибув із с. Ново-Збурьєвка, Голопристанського району, Херсонської області, та був прописаний за адресою: АДРЕСА_1 , до 04.09.1991.

У 1991 році ОСОБА_1 переїхав до м. Львів, де проживав за адерсою: АДРЕСА_2 .

28.09.1991 він уклав шлюб із ОСОБА_6 , а після її смерті проживав у м. Пологи, Запорізької області.

У зв`язку із військової агресією російської федерації проти України, ОСОБА_1 залишив місце свого проживання та переїхав до м. Запоріжжя, де і на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується актом проживання.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 втратив паспорт радянського зразка, та своєчасно не оформив паспорт громадянина України, у відділі УДМС України йому повідомили, що неможливо встановити його належність до громадянства України, та відповідно видати йому паспорт громадянина України.

З метою отримання паспорту громадянина України, ОСОБА_2 необхідно встановити факт його постійного проживання на території України, у зв`язку із чим він звернувся до суду із вказаною заявою.

Разом із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 подав заяву про виклик свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які можуть підтвердити факт його постійного проживання на території України.

Ухвалою судді від 25.05.2023 відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 26.06.2023 об 11 год. 30 хв.

09.06.2023 на адресу суду від представника Вознесенівського відділу у місті Запоріжжя УДМС в Запорізькій області Свєченовської К.А. надійшли пояснення на заву про встановлення факту, що має юридичне значення, у яких вона не заперечувала проти встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України з моменту народження до теперішнього часу, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Бєлік І.В. заяву про встановлення факту, що має юридичне значення підтримали та просили її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Свєчєновської К.А. проти задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення не заперечувала, та зазначила, що Вознесенівський відділ у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області не має можливості видати паспорт громадянина України ОСОБА_1 , без встановлення факту, що він постійно проживав на території України з моменту народження до теперішнього часу, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

Допитаний у судовому засіданні, за клопотанням заявника, свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_1 рідний брат його матері, тобто його дядько. Свідок народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з моменту народження проживав у АДРЕСА_4 , разом з матір`ю, батьком, братом, бабусею, дідусем та дядьком ОСОБА_2 . Потім, його дядько ОСОБА_1 переїхав до м. Львова. Також, йому відомо, що його дядько ОСОБА_1 загубив свій паспорт, та не звертався для відновлення вказаного документу, оскільки мав військовий квиток, який посвідчував його особу і раніше йому було достатньо цього документу.

Заслухавши учасників розгляду заяви, дослідивши заяву, та надані в її обґрунтування письмові докази, суд доходить до висновку, що вимоги заяви є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , у с. Водяне, Кам`янсько-Дніпровського району, Запорізької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , а також копією військового квитка НОМЕР_3 .

Згідно листа Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 29.03.2023, ОСОБА_1 , згідно обліків УДМС у Запорізькій області, документований паспортом громадянина СРСР, НОМЕР_1 , який виданий 01.10.1976.

У заяві та у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначав, що він загубив свій паспорт громадянина СРСР, що також було підтверджено свідком ОСОБА_8 , який був допитаний у судовому засіданні.

Згідно військового квитка НОМЕР_3 , 17.05.1980 ОСОБА_1 був призваний на військову службу, направлений для проходження військової служби до м. Борисоглебськ Воронезької області, та 16.09.1980 був звільнений з військової служби у запас через хворобу.

Як зазначено у заяві, ОСОБА_1 з 1987 року по 04.09.1991 проживав у м. Макіївка, Донецької області, за адресою: АДРЕСА_1 , селише Старо-рабочий.

Згідно домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 прибув з с. Нова Збурьєвка, Голопристанського району, Херсонської області для постійного проживання до АДРЕСА_1 , до 04.09.1991.

У заяві та у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначав, що з 1991 року він проживав у м. Львів, де 28.09.1991 одружився з ОСОБА_6 , а після того, як вони розійшлись проживав у м. Пологи, Запорізької області, після чого, у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, переїхав до м. Запоріжжя, де наразі і проживає.

Згідно відповіді Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на запит адвокату Бєлік І.В., у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб за №347 від 28.09.1991, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , відмітки про розірвання шлюбу відсутні. Також, виявлено актовий запис про смерть №2225 від 27.03.2003 на ОСОБА_9

ОСОБА_1 у своїй заяві та у судовому засіданні зазначив, що постійно мешкав на території України, він загубив свій паспорт громадянина СРСР, та не звертався до уповноважених органів для отримання паспорту громадянина України, оскільки для посвідчення своєї особи мав військовий квиток. Наразі він бажає отримати паспорт громадянина України, однак у зв`язку із тим, що Вознесенівський відділ у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області не має можливості встановити його належність до громадянства України, він позбавлений можливості отримати паспорт.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

У ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у ч. 1 ст. 8, ст. 21, ч. 1 ст. 24 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 19 травня 2021 року у справі № 496/818/19.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази показання свідка, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», оскільки даний факт є доведеним наявними в матеріалах справи доказами та показами свідка ОСОБА_8 , які він надав у судому засіданні. Дата 24 серпня 1991 року пов`язана із датою проголошення незалежності України та надає право особам, що проживали на цей період на території України, право отримання громадянства України, тому встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідно заявнику для звернення до підрозділу Державної міграційної служби України або Центру надання адміністративних послуг за місцем фактичного проживання у м. Запоріжжя із заявою про видачу паспорта громадянина України.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання заявником паспорта громадянина України, суд дійшов висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження.

З огляду на вищевикладене, заява ОСОБА_1 , про встановлення факту постійного проживання на території України є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259,263-265, 293-294, 315-319 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України з моменту народження до теперішнього часу, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 26 червня 2023 року.

Повне рішення складено 30.06.2023.

Суддя: К.В. Гашук