Провадження № 2/522/779/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Волошина А.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про відшкодування вартості на поліпшення орендованого майна, стягнення штрафу, пені, збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 27.08.2018 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про відшкодування вартості на поліпшення орендованого майна у розмірі 3 136 294,68 грн, стягнення пені у розмірі 96 000 грн та штрафу у розмірі 100 000 грн, збитків (упущеної вигоди) у розмірі 455 838,40 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.03.2016 між ОСОБА_1 (орендар) та ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) було укладено договір оренди №1/5, 12.12.2016 додатковою угодою змінено ОСОБА_1 на ФОП ОСОБА_1 . Відповідно до умов договору, орендодавець передає в оренду належне йому наступне майно: житлове приміщення квартири, загальною площею 288,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; машиномісце № НОМЕР_1 та машиномісце № НОМЕР_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Строк дії договору оренди був 1092 дні, тобто з 01.04.22016 по 28.03.2019. Позивачем було укладено договір оренди з метою організації у приміщенні міні-готелю «Небо», тому позивачем було проведено капітальний ремонт приміщення. Для виконання будівельних робіт орендар залучила ТОВ «Будівельна група «КИЇВБУДПЛЮС». Орендодавець погодив проведення капітального ремонту. Вартість робіт за договором підряду з будівельною компанією складала 3 136 294,68 грн. Розрахунки між замовником та підрядником було здійснено у повному обсязі. Орендодавець ОСОБА_3 затвердив власним підписом та печаткою акти приймання виконаних робіт. Готель працював, позивач оплатила оренду плату, однак 16.03.2018 до орендованого приміщення з`явився ОСОБА_5 , який представився як новий власник квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 вів себе агресивно та створював перешкоди у доступі до орендованого позивачем майна, погрожував мешканцям та співробітникам міні-готелю. Позивачка звернулася до поліції, в ході спілкування з якою ОСОБА_5 повідомив, що є власником майна з грудня 2017 року та не бажає здавати своє майно в оренду. У договорі купівлі-продажу вказано про продаж майна за його початковою вартістю та про відсутність оренди квартири. На разі діяльність міні-готелю вимушено призупинена. На думку позивача ОСОБА_5 знав про існування договору оренди. Зазначає, що заниження вартості квартири в договорі купівлі-продажу свідчить про намір ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уникнути виплати ФОП ОСОБА_1 відшкодування за здійсненні нею поліпшення об`єкту оренди. Кінцевим набувачем поліпшень спірної квартири є ОСОБА_5 , який придбав її за ціною нижче ринкової і без врахування проведеного капітального ремонту, змінив назву готелю та продовжує готельний бізнес. Пеня і штраф виникають з умов договору через перешкоджання у користуванні орендованим майном. Упущена вигода становить суми, які б ФОП ОСОБА_1 могла заробити, аби її міні-готель працював. Моральна шкода полягає у псуванні ділової репутації позивача.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2018 справа була передана судді Єршовій Л.С.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, також задоволено заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.83-85).

Не погоджуючись з ухвалою суду від 29.08.2018 ОСОБА_6 подав 12.10.2018 апеляційну скаргу (т.1 а.с.98-100).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 було визнано не поданою та повернуто апелянту (т.1 а.с.111-112).

До суду 11.02.2019 надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 , у яких вказує, що за період передання в оренду приміщення він отримував тільки орендну плату, а ОСОБА_1 виконувала свої обов`язки за договором оренди, зокрема й проводила ремонт квартири. В діяльність позивача ОСОБА_3 не втручався, адже вона виконувала свої обов`язки належним чином. При укладенні договору купівлі-продажу з відповідачем, до ціни не входила вартість покращень. На суму договору ОСОБА_3 був згоден, адже потребував фінансових коштів. ОСОБА_3 був дуже здивований, коли дізнався про наявність судового процесу та про поведінку ОСОБА_5 , адже при обговоренні питання про перебування приміщення в оренді, ОСОБА_5 неодноразово зазначав, що немає наміру розривати договір оренди з ОСОБА_1 ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_5 про всі істотні умови договору оренди та про діяльністю, якою займається ОСОБА_1 . Позивачка всі витрати на ремонт несла самостійно. ОСОБА_5 в приміщенні веде готельний бізнес, тобто користується всіма поліпшеннями, ремонтом, які провела позивачка, на власну користь.

До суду 12.02.2019 надійшов відзив від ОСОБА_2 , згідно якого заперечує щодо задоволення позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 свідчив та гарантував, що квартира не надана в користування наймачам, обтяжень та третіх осіб щодо квартири немає. Тому, ОСОБА_7 або не знав про існування договору оренди, або розірвав його. Заниження вартості квартири не обґрунтовано жодним доказом. Акт №2 приймання-передачі ремонтних робіт від 18.02.2017 немає зазначення щодо якого договору оренди він укладений, які саме ремонті роботи були проведені та суми покращень. Між сторонами було укладено не договір оренди, а договір надання послуг з проведення ремонтних робіт, який жодного відношення до відповідача немає. Позивачем не доведено факту погодження проведення капітального ремонту приміщення орендарем ФОП ОСОБА_3 , посилання на підписання актів не є належним доказом погодження проведення капітального ремонту. Квитанції про розрахунки за договором підряду позивачем не долучені, що ставить під сумнів здійснення розрахунків. ОСОБА_6 жодних дозволів на проведення будь-яких ремонтних робіт не надавав, жодного відношення до договору оренди, що нібито, укладався між позивачем та третьою особою не має. Крім того, відсутнє належне підтвердження внесення ФОП ОСОБА_1 орендної плати за умовами договору оренди. Відсутні докази перешкоджання ОСОБА_5 у користування майном, тому нарахування штрафу та пені є необґрунтованим. В договорі оренди не зазначено про мету оренди, якою є діяльність міні-готелю, а в податковій декларації немає інформації що доходи отриманні тільки з діяльності такого міні-готелю, тому позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди є необґрунтованими. Позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань визначено її розмірі та якими доказами вона підтверджена.

До суду 25.03.2019 надійшла відповідь на відзив ФОП ОСОБА_1 , згідно якої зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири договір оренди був чинним. ОСОБА_3 свідчить про обізнаність ОСОБА_5 про договір оренди. В акті приймання-передачі ремонтних робіт №2 від 18.02.2017 вказана адреса приміщення, тому він стосується договору оренди №1/5 від 31.03.2016. Орендодавець підписуючи договір оренди відповідно до його умов і надав письмову згоду на проведення будь-яких ремонтних робіт. Позивач додає копії квитанцій на підтвердження оплати по договору, адже не могла зробити цього разом з позовом. Доказів достатньо для висновку, що ОСОБА_5 не допускає позивача в орендоване приміщення. Тому, всі відшкодування підлягають стягненню з ОСОБА_8 .

Ухвалою від 11.06.2019 заяву ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову повернуто без розгляду (т.1 а с.219-220).

У підготовчому засіданні 11.06.2019 було прийнято пояснення третьої особи, повернуто без розгляду відзив та відповідь на відзив (т.1 а.с.221-224).

До суду 11.06.2019 повторно надійшла відповідь на відзив ФОП ОСОБА_1 .

До суду 12.06.2019 повторно надійшов відзив ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 27.06.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову (т.2 а.с.71-73).

Ухвалою від 05.07.2019 задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.79-81).

Ухвалою суду від 30.10.2019 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (т.2 а.с.214-216).

Ухвалою суду від 27.11.2019 провадження у справі відновлено (т.2 а.с.225).

Ухвалою суду від 11.02.2020 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчо-оціночну експертизу, провадження у справі зупинено (т.3 а.с.19-22).

Ухвалою від 15.06.2020 відновлено провадження у справі (т.3 а.с.30).

Ухвалою від 03.08.2020 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчо-оціночну експертизу, провадження у справі зупинено (т.3 а.с.45-48).

ОСОБА_6 не погоджуючись з ухвалою від 03.08.2020 подав апеляційну скаргу (т.3 а.с.51-55).

Постановою Одеського апеляційного суду від 29.12.2020 апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2020 без змін (т.3 а.с.122-129).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2021 відновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні (т.3 а.с.139-140).

Ухвалою від 07.12.2021 задоволено заяву ОСОБА_5 про зняття арешту, скасовано арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.3 а.с.225-226).

Ухвалою від 07.12.2021 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчо-оціночну експертизу, провадження у справі зупинено (т.3 а.с.227-230).

Ухвалою від 02.02.2023 відновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання (т.3 а.с.246).

Ухвалою від 07.04.2023 відмовлено у задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову (т.4 а.с.17).

У підготовчому засіданні 07.04.2023 було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (т.4 а.с.19).

Ухвалою суду від 22.08.2023 задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на: земельну ділянку площею 0,0137 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку площею 0,0124 га за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку площею 0,0111 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (т.4 а.с.135-136).

Ухвалою суду від 26.09.2023 задоволено клопотання представника відповідача, повернуто до розгляду справи №522/15106/18 у підготовчому провадженні, підготовче засідання призначено на 23.10.2023 (т.4 а.с.170-172).

Ухвалою від 19.10.2023 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді залишено без розгляду, задоволено заяву судді Єршової Л.С. про самовідвід, матеріали справи передано до канцелярії для визначення головуючого суду (т.4 а.с.192-194).

19.10.2023 по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями (т.4 а.с.199) в результаті чого 20.10.2023 справу було передано судді Бондарю В.Я.

Ухвалою від 23.10.2023 судді Бондаря В.Я. справу прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 14.11.2023.

До суду 06.11.2023 надійшов відзив представника ОСОБА_5 ОСОБА_10 , згідно якого зазначає, що відповідач ОСОБА_5 був добре знайомий з ОСОБА_3 ще з початку 2000-х років. Наприкінці 2015 року ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_5 відкрити готельний бізнес в м. Одесі, повідомив, що у нього є добра знайома ОСОБА_12 , яка працює адміністратором в міні-готелі, розуміється на даному бізнесі. ОСОБА_5 погодився. 05.01.2016 ОСОБА_12 направила ОСОБА_5 електронний лист пропозицію щодо ведення спільного бізнесу, вже 26.01.2016 ОСОБА_1 направила концепцію майбутнього міні-готелю, який мав бути створений на базі квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 01.03.2016 за грошові кошти відповідача була придбана квартира. Кошти на ремонт квартири передавалися через довірену особу ОСОБА_5 ОСОБА_13 . 01.04.2016 ОСОБА_1 надіслала звіт про використовування коштів, в подальшому з певною періодичністю позивачка продовжувала надсилати звіти. Організація роботи міні-готелю, необхідні ремонтні роботи погоджувалися з дійсним власником та інвестором ОСОБА_5 , шляхом обміну електронними листами. За свою роботу ОСОБА_1 отримувала оговорені 1500 дол. США щомісячно. Ремонтні роботи у квартирі проводилися будівельниками, що контролювалися прорабом ОСОБА_14 . Загальна вартість міні-готелю склала 500 000 дол. США, про що свідчать письмові звіти, які надсилала ОСОБА_1 . Міні-готель «Небо» запрацював навесні 2017 року, з початку осені ОСОБА_12 почала затягувати з надсиланням звітів ОСОБА_5 , він почав підозрювати неправдивість звітів, тому квартиру було переоформлено на нього. Пізніше ОСОБА_1 взагалі відмовилася звітувати за міні-готель та віддавати прибуток, у зв`язку з чим ОСОБА_5 було вжито заходів щодо недопущення її до міні-готелю. Обставини, які зазначає ОСОБА_1 в позові є неправдивими, а документи, на думку відповідача, підробленими. У договорі оренди була одна мета створити штучні підстави для стягнення з ОСОБА_5 коштів. Розмір орендної плати очевидно є заниженим, умови оплати не відповідають звичаям ділового обороту. Підтвердженням факту того, що договір оренди укладався пізніше є відомості про житлову площу квартири включені до договору оренди, однак про яку стало відомо лише в технічному паспорті 13.06.2016. Також відповідач вважає підробленими документи, які підтверджують проведення ремонтних робіт ТОВ «БГ «Київбудплюс», адже у товариства був відсутній дохід та наймані працівники в період проведення ремонту, товариством не виписувало податків накладні.

До суду 06.11.2023 надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди приміщень.

У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одесі та необхідністю слідувати працівникам та відвідувачам суду в укриття, розгляд справи у підготовчому засіданні 14.11.2023 було відкладено до 24.11.2023.

У підготовчому засіданні 24.11.2023 проведеному за участі представника відповідача ОСОБА_10 було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків, було залишено без розгляду клопотання про долученні доказів від 21.08.2023 (т.4 а.с.77-121). Було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи від 16.10.2023 та про витребування оригіналів доказів. Прийнято до провадження відзив з додатками (т.5 а.с.3-126). В результаті розгляду всіх клопотань та проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні 01.12.2023.

Ухвалою суду від 24.11.2023 відмовлено у прийнятті до провадження зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 (т.5 а.с.186-187)

У судовому засіданні 01.12.2023 було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі, представник позивача ОСОБА_4 надав вступне слово. Представник відповідача ОСОБА_10 надав вступне слово. У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про обов`язкову явку позивача, розгляд справи відкладено до 12.12.2023.

Ухвалою суду від 05.12.2023 було відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - ОСОБА_10 про заміну заходів забезпечення позову (т.5 а.с.244-246).

У судовому засіданні 12.12.2023 було задоволено клопотання представника позивача про відкладення у зв`язку з поважністю причин неявки, наступне засідання призначено на 18.12.2023.

У судовому засіданні 18.12.2023 було задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналу договору оренди з додатками, додатковими угодами, актом прийому-передачі, оголошено перерву до 20.12.2023.

Ухвалою суду від 20.12.2023 було залишено без задоволення клопотання представника ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_4 про призначення комплексної судової будівельно-технічної та товарознавчо-оціночної експертизи.

Ухвалою суду від 20.12.2023 було відмовлено у поновленні строку представнику ОСОБА_5 ОСОБА_10 для звернення до суду з клопотанням про витребування доказів від 20.12.2023, клопотання про витребування залишено без розгляду. Клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи залишено без задоволення.

У судовому засіданні 20.12.2023 представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_10 заперечував щодо задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, звертався до суду з клопотаннями про розгляд справи за його відсутності.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі заявленого представником позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні 20.12.2023 до набрання законної сили рішенням у справі №522/21009/23 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_16 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення державного реєстратора, суд зазначає наступне.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Згідно до п.5 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Так, в Постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року по справі № 752/9802/17, зазначено, що визначаючи наявність підстав за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18 та від 20.12.2019 у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 у справі № 910/974/18.

Крім того, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 року у справі №910/5425/18 та від 20.06.2019 року у справі №910/12694/18.

Варто зауважити, що провадження у справі було відкрите 29.08.2018.

Предметом розгляду справи є стягнення коштів, які випливають з договору оренди.

Доданих до справи доказів достатньо для вирішення питання про стягнення коштів, тому суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду даної справи до вирішення справи №522/21009/23.

Представник позивача вказує, що якщо позов ОСОБА_1 у справі №522/21009/23 буде задоволено, то буде очевидним факт неправомірних та незаконних дій ОСОБА_5 з метою уникнення відповідальності по справі №522/15106/18.

Однак, наявність чи відсутність факту уникнення від відповідальності не стосується предмету доказування у даній справі, визначення належного кола учасників справи, зокрема відповідачів є правом позивача та не має залежати від вирішення судом іншої справи.

При тому, суд вчергове звертає увагу на строки розгляду справи, яка перебуває в провадженні Приморського районного суду м. Одеси більше п`яти років, затягування розгляду справи є неприпустимим.

Тож, вищевикладене свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, а наявних у справі доказів достатньо для вирішення даної справи по суті.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 31 березня 2016 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем було укладено договір оренди №1/5, відповідно до п.1. якого, відповідно до умов цього договору орендодавець передає в оренду належну йому на праві власності майно:

1.1. Житлове приміщення квартири, загальною площею 288,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 129,2 кв.м.;

1.2. машиномісце № НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 21,7 м;

1.3. машиномісце № НОМЕР_2 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 21,7 м.

Орендар приймає в строкове платне володіння зазначені об`єкти.

Письмову згоду на проведення капітального ремонту ОСОБА_3 надав ОСОБА_17 31.03.2016 в день укладення договору оренди (т.3 а.с.42).

01.04.2016 Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали акт №1 приймання-передачі квартири та машиномісць згідно Договору оренди №1/5 від 31.03.2016, у якому зазначено стан житлового приміщення квартири до проведення орендарем ремонтних робіт (т.1.а.с.28-29).

30.04.2016 між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельна група «Київбудплюс» було укладено договір підряду №14-16/О про виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.101-103).

12.12.2016 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до договору оренди №1/5 від 31.03.2016, відповідно до якого «Преамбулу» та п. 1.1 договору оренди викладено в новій редакції у зв`язку з набуттям орендарем статусу фізичної особи-підприємця (т.1 а.с.30-31).

Згідно платіжного доручення №115 від 15.01.2018 ОСОБА_1 сплатила ФОП ОСОБА_3 100 000 грн з призначенням платежу: оренда приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору 01/11 від 01.03.2017 (т.1 а.с.36). Слід відзначити, що матеріали справи не містять договір № 01/11 від 01.03.2017 р.

08 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_18 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований за №1991 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М., за яким, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_5 квартиру під АДРЕСА_3 , загальною площею 288,8 кв.м., житловою площею 129,2 кв.м. Продаж вчинено за 1 004 200 грн (т.1 а.с.32-35).

Слід відзначити, що ОСОБА_3 купив квартиру за 999 531 грн, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим №339 від 01.03.2016 (т.2 а.с.124-125).

Згідно довідки ОСББ «Ренесанс» №36 від 17.07.2018 (т.1 а.с.62) ОСОБА_1 з 16.03.2018 у квартирі АДРЕСА_3 , не знаходиться, будь-яку діяльність не веде, у приміщенні знаходиться охорона нового власника квартири ОСОБА_2 , про що свідчить довідка ОСББ «Ренесанс» №36 від 17.07.2018. Суд критично відноситься до вказаною інформації так як з довідки не можливо встановити з якого джерела вона отримана, а особа, яка склала вказану довідку - голова ОСББ «Ренесанс» Тулуба В.В., не був допитаний у якості свідка.

Договір оренди, з урахуванням його змін, укладений між позивачем та третьою особою як фізичними особами-підприємцями.

Частинами 1 та 6 статті 283 ГК України закріплено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 ЦК України, в редакції яка діяла на час укладення договору оренди, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно п. 10.1. Договору усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов`язані з ним, у тому числі пов`язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Такий висновок зроблений Верховним судом у постанові від 08 липня 2020 року при розгляді справи №522/3541/15-ц.

Також у Постанові ВС від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 зазначається, що: Принцип добросовісності це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим , що переслідує позитивне право.

Разом з тим, як зазначається у Постанові ВП Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Аналіз змісту Договору оренди свідчить, що вказаний договір укладений зі значним порушенням балансу прав, обов`язків та відповідальності на користь Орендаря.

Так Договір оренди містить 19 пунктів прав Орендаря та тільки 5 пункті прав Орендодавця, 22 пункту зобов`язань Орендодавця і тільки 10 пунктів зобов`язань Орендаря.

Основним правом Орендодавця п. 2.6.1 зазначає право на своєчасне отримання орендної плати. Але п. 3.3. Договору Оренди встановлено фактично безоплатного користування орендованим приміщення протягом 2016-2017 років. Обв`язок сплатити орендну плату наступає тільки з 01 січня 2018 року.

Відповідно до п.п. 2.3.6; 2.3.9; 2.3.11; 2.3.18; 2.4.8; 2.4.9 Орендарю надано безумовне право на власний розсуд змінювати цільове призначення Приміщення та здійснювати невід`ємні поліпшення. Наслідком чого у Орендодавця виникає обов`язок передбачений ч. 4 п. 2.4.12 укласти договір купівля продажу, викупу, інший договір з відчуження Приміщення в цілому або у певній частині на користь Орендаря, якщо сума фактичного Поліпшення буде дорівнювати або перевищувати вартість приміщення, а саме 1004200 грн.

Крім того п.п. 1,7; 7,1; 7,4; 7,5; 7,6; 7,7; 7,8; 7,8,1; 7,9 передбачена відповідальність Орендодавця і тільки у п. 7,3 передбачена відповідальність Орендаря.

Відповідно до Цивільного кодексу України права що витікають з договору оренди мають двоєдину природу, а саме зобов`язальну та речово-правову. У разі зміни власника речі, переданої у найм, як зазначено у ч. 1 ст. 770 ЦК України, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Аналогічне положення міститься у п. 10.2 Договору Оренди, а саме: цей договір зберігає чинність при відчуженні Приміщення Орендодавцем 3-м особам як в наслідок правочину так й в наслідок правонаступництва Орендодавця. При цьому новий власник Приміщення є стороною цього Договору як Орендодавець та повинен нести обов`язки та реалізовувати права у спосіб та порядок, що передбачений цим Договором. При цьому Орендодавець не повідомив іншу особу про наявність обтяження Приміщення умовами цього Договору та ця обставина не може бути підставою для розірвання або визнання недійсним цього Договору.

Як було зазначено Позивач уклав Договір оренди з метою здійснення підприємницької діяльності, шляхом надання готельних послуг. Крім того позивач зазначає, що під час оренди приміщення, він здійснив інвестиції у вигляді невід`ємних поліпшень вказаного приміщення на суму 3 136 294 грн.

Згідно ч.2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Преамбула до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.

Вказана норма, по-перше направлена на захист прав Орендаря, так як робить публічною інформацію про речове право оренди на відповідний об`єкт, по-друге на захист третіх осіб які бажають придбати об`єкт нерухомості, з метою їх попередження що об`єкт нерухомості має певні обтяження (арешт, заборона вчиняти певні дії), або за ним зареєстроване речове право (сервітут, оренда, іпотека).

Але п. 6.1. передбачено строк дії договору 1092 дні, тобто без трьох днів три роки, що судом розцінюється як зловживання правом при укладанні договору на строк менш ніж три роки, з метою уникнення публічності інформації про обтяження пов`язані з об`єктом оренди.

Вказане зловживання направлене на заподіяння шкоди новому власнику приміщення, оскільки обтяження у вигляді невід`ємних поліпшень, за інформацією Позивача, значно перевищують вартість самого приміщення. Вказана подія має своїми наслідками покладення зобов`язання на нового власника - продати приміщення позивачу відповідно до ч. 4 п. 2.4.12 Договору оренди або сплатити позивачу вартість невід`ємних поліпшень.

Як було встановлено судом 08 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_18 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований за №1991 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М., за яким, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_5 квартиру під АДРЕСА_3 , загальною площею 288,8 кв.м., житловою площею 129,2 кв.м. Продаж вчинено за 1 004 200 грн (т.1 а.с.32-35).

Відповідно до п. 5 цього договору ОСОБА_3 свідчить та гарантує, що згадана квартира на момент укладення цього договору не надана в користування наймачам (орендарям), обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо вказаної квартири немає.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 , щодо усного повідомлення ОСОБА_5 про наявність укладеного договору оренди з ОСОБА_1 , адже матеріли справи не містять доказів на їх підтвердження.

Статтею 42 ГК України закріплено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У постанові Верховного Суду від 6 жовтня 2020 року у справі № 826/14391/16 суд дійшов висновку, що підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку. Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, з урахуванням положень статей 42 та 55 ГК, Верховний Суд констатував, що можна зробити висновок про те, що підприємницька діяльність передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, пов`язаних з такою діяльністю.

З пунктів 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4., 5.1.5., 5.1.6. та 5.1.7. Договору оренди вбачається переважне право орендаря перед іншими особами на придбання Приміщення… У разі здійснення продажу, іншого відчуження Приміщення Орендодавцем третім особам за відсутності письмової відмови Орендаря від реалізації власного переважного права на придбання Приміщення, то правочин щодо продажу, іншого відчуження Орендодавцем Приміщення третім особам є недійсним. При цьому сторони погоджуються, що Орендар не несе будь-якої майнової чи не майнової відповідальності у зв`язку з визнанням такого правочину недійсним.

Як закріплено у підпункті 4 пункту 2.4.12 Орендодавець зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу чи інший договір відчуження на користь Орендаря, якщо сума фактичного поліпшення буде дорівнювати або перевищувати вартість приміщення.

Право Орендодавця здійснити відчуження Приміщення передбачено лише у разі письмової відмови Орендаря від реалізації переважного права на придбання Приміщення (п. 2.6.5 Договору оренди).

Позивач зазначає що за три квартала 2017 року отримала дохід від підприємницької діяльності КВЕД 55.10 «Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування» склав 777773,02 грн. Але Позивач не ставить питання про викуп приміщення міні-готелю, хоча договором оренди забезпечене таке її право або визнання недійсним договору купівлі продажу орендованого приміщення, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , як це передбачено у п. 5.1.7. Що було би логічним, для продовження своєї підприємницької діяльності в орендованому приміщенні.

Вказана обставина також свідчить, що Позивач зловживаючи своїм правом при укладені договору оренди на зазначених вище умовах, мав на меті заподіяти шкоду відповідачу.

На переконання суду, такі умисні дії позивача як укладення договору на строк на три дні менший ніж три роки, з метою уникнення реєстрації права користування, необмежене право здійснювати ремонтні роботи в квартирі та вимоги тепер до нового на час подання позову власника квартири, а не сторони договору, який навіть не повідомив про здійснення відчуження квартири, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення права третіх осіб, а саме ОСОБА_5 , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України.

Суд керується тим, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

ОСОБА_6 продав квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу №1814 від 22.12.2021, що вбачається з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2023 у справі №522/21009/23 за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним вищевказаного договору (т.5 а.с.204).

Крім того, про неправомірність мети та недобросовісність поведінки ОСОБА_1 свідчить також те, що квартира була відчужена на користь ОСОБА_19 , яка, між іншим, надавала свої покази як свідок у судовому засіданні, однак жодних претензій до нового власника позивачем не заявлено, ОСОБА_1 та її представник навіть не виявили бажання залучити її у якості співвідповідача, в той час як умовами договору оренди передбачено перехід всіх прав та обов`язків до нового власника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки ст. 770 ЦК України та умовами договору оренди передбачено перехід всіх прав та обов`язків до нового власника квартири, то пред`явлення вимоги лише до ОСОБА_5 , свідчить про неналежність відповідача у справі. Крім того, суд враховує, що на користь ОСОБА_5 було відчужено лише квартиру, в той час як два машиномісця також включені до об`єкту договору оренди, однак вимог до власника машиномісць також ОСОБА_1 не заявляє.

Отже, вищевикладене в своїй сукупності свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , яка направлена на шкоду третім особам, у даному випадку ОСОБА_5 , що є шиканою (особливий вид зловживання правом, який здійснюється з метою завдати шкоди інтересам інших осіб), тому у задоволенні її позову слід відмовити.

Згідно ч.2 ст. 69 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

Матеріали кримінального провадження не приймаються судом до уваги (т.4 а.с.79-110 повернуті без розгляду у судовому засіданні, т.5 а.с.13-48), адже як вірно вказує представник позивача, в цивільному процесі передбачено порядок допиту свідків, такий допит має проводитися в залі суду, протокол допиту свідків, потерпілого складений слідчим не ототожнюється з процедурою допиту свідків в цивільному процесі.

Показання свідків наданих у судовому засіданні не спростовують висновків суду та в частині свідка ОСОБА_16 , яка є новим власником квартири, розцінюються судом критично, у зв`язку з її заінтересованістю на користь відповідача.

Також суд не приймає до уваги протоколи огляду, складені адвокатом Цвігун В.В. з додатками до них у вигляді роздрукованих скриншотів, на підставі наступного (т.5 а.с.64-126).

Згідно ч.1, ч.2 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Надані представником відповідача роздруківки електронних доказів та но цифровому носії (флешці) не є первинним джерелом інформації та не завірені електронним підписом, у зв`язку з чим не приймаються судом до уваги.

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на недобросовісність поведінки ФОП ОСОБА_1 , та враховуючі, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення судових витрат з відповідача також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У клопотанні представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Возіян Андрія Андрійовича про зупинення провадження у справі відмовити.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ), третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , Одеська обл., Кодимський р-н, с. Тимкове), про відшкодування вартості на поліпшення орендованого майна, стягнення штрафу, пені, збитків та моральної шкоди залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29 грудня 2023 року.

Суддя: В.Я. Бондар