Справа № 466/1623/22
Провадження № 2/466/400/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 жовтня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Федорової О.Ф.

секретар судового засідання Дороніна Н. М.

склад учасників справи:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача

АТ «Укрзалізниця» Бухеник І. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Львова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановив:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 (далі- Позивач) працює на посаді старшого інспектора 1-ого відділу з 03.07.2018року.

06.12.2021 року представник відповідача 1 вручив Позивачу Лист- ознайомлення, без номера та без дати, про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. З означеним листом позивач не погодилась, вважаючи що лист ознайомлення складений з грубим порушенням діючих норм законодавства, а саме: відсутні ознаки належно оформленого внутрішнього документа підприємства.

07.12.2021року представник відповідача 1 вручив Позивачу Наказ № 1030/ос від 07.12.2021 року Про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати (далі - оскаржувальний наказ). Позивач з наказом не погодився, про що є запис у документі.

В оскаржувальному наказі зазначено, що його видано відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частина 2 статті 12 Закону України №1645-lll, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на тиреторії України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавіруси SARS-COV-2" (пункт 41-6), наказом Міністерства Охорони Здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням з додатком, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" з додатком (в частині, що стосується АТ "Укрзалізниця"), та із урахуванням Листа - ознайомлення без № та без дати "Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19".

Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне право Позивача на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею.

Просять позовні вимоги задовольнити.

Представником відповідача Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається про необгрунтованість позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14.03.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду (а.с. 34-35).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13.12.2022 року закрито провадження підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 115-116).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги просила задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо позовних вимог, просив відмовити.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин:

Судом встановлено, що:

ОСОБА_1 працює на посаді старшого інспектора 1-ого відділу з 03.07.2018 року.

07.12.2021 року позивачу вручено Наказ № 1030/ос від 07.12.2021 року Про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати. Позивач з наказом не погодився, про що є запис у документі. В оскаржувальному наказі зазначено, що його видано відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частина 2 статті 12 Закону України №1645-lll, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на тиреторії України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавіруси SARS-COV-2" (пункт 41-6), наказом Міністерства Охорони Здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням з додатком, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" з додатком (в частині, що стосується АТ "Укрзалізниця"), та із урахуванням Листа - ознайомлення без № та без дати "Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19".

Позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Суд дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 79 ЦПК України, зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З приписів Конституції України вбачається, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Зміст права на працю, закріпленого положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення (відсторонення) за будь-яких умов праці.

Важливість основоположного права людини на працю та заробітну плату підтверджує стаття 48 Конституції України, яка підкреслює, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи, до яких належить право на працю, у тому числі на заробітну плату, за будь-яких умов не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України, до таких виняткових випадків Основний Закон відносить лише введення воєнного або надзвичайного стану.

Причому згідно із приписами п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Обмеження права на працю, встановленого законом може бути здійснено винятково в умовах військового чи надзвичайного стану і виключно законом. Такий висновок підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020. Зокрема, у пункті 3.2 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України зазначає, що таке обмеження (конституційних прав і свобод) може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Конституційний Суд України у Рішенні від 04.09.2019 №6-р(II)/2019 у справі №3-425/2018(6960/18) констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором.

Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами) про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України так званої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, як підзаконний акт, не може встановлювати обмеження прав та свобод громадян, які визначені Конституцією та законами України. Уряд не має законодавчих повноважень на такі обмеження відповідно до статті 64 Конституції України. Пункт 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, який покладає на керівника-роботодавця обов`язок відсторонення працівників від роботи, суперечить статтям 6, 8, 43, 48, 64, 92 Конституції України, а тому не підлягає застосуванню. Оскаржуваний наказ порушує вимоги ст.ст. 21, 22, 24 Конституції України та ст. 21 Кодексу законів про працю України, п.п. 2, 6, 7 ч. 1 ст. 1, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Згідно із нормою статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

За приписами статті 22 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові правовідносини в Україні, є Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Положеннями статті 2 КЗпП України держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню. Держава забезпечує права громадян на працю, у т.ч. на правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51КЗпП України). Згідно із правилами стаття 21Кодексу законів про працю України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від багатьох чинників, у тому числі релігійних та інших переконань, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, за іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Зі змісту ч.ч. 1-3, 7 ст. 10 ЦПК України випливає, що суд, керуючись принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; при цьому застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, а у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Отже, з урахуванням положень Конституції України, підтверджених рішенням Конституційного Суду України, на сьогодні в Україні відсутні жодні установлені Конституцією України випадки, які б могли обмежити гарантоване Основним Законом України право громадян на працю. При цьому, суд, на підставі ст. 10 ЦПК України, до спірних правовідносин сторін має застосувати Конституцію України , як акт найвищої юридичної сили.

Відсторонення Позивача від роботи, припинення виплати заробітної плати, є таким, що прямо обмежує право Позивача на працю, позбавляє його заробітної плати, і в цей спосіб, порушує право на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, та ставить під загрозу життя і здоров`я його і його сім`ї, а тому є абсолютно незаконним.

Крім того, згідно із положеннями п.п. 2, 6, 7 ч. 1 ст. 1, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» забороняється, зокрема, роботодавцю здійснювати по відношенню до працівника будь-яку його дискримінацію, тобто встановлювати обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами за певними ознаками.

Постанова Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096 та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393, як підзаконні акти, що встановлюють вищезгадані дискримінаційні вимоги, та на які посилається Відповідач 1 при виданні оскаржуваного наказу, є такими, що суперечать Конституції України, законам України та нормам міжнародного права, оскільки вони запроваджують обмеження права на працю тих працівників, які відмовилися або ухилилися від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Таким чином, оскаржуваний наказ суперечить ст.ст. 21, 24 Конституції України, ст.ст. 2, 4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст.ст. 21, 51 Кодексу законів про працю України щодо рівності прав та заборони встановлення обмежень чи привілеїв людини в сфері охорони здоров`я, трудових відносин за будь якими іншими ознаками.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 у справі №1-10/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абз. 4, 5, пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

З огляду на це Конституційний Суд України у Рішенні від 04.09.2019 №6-р(II)/2019 у справі №3-425/2018(6960/18) зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав; порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Відстороняючи Позивача від роботи без збереження заробітної плати за оскаржуваним наказом з причин ненадання документів про стан здоров`я, а саме щодо проведених профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, Відповідач 1 обмежує Позивача у конституційному праві на працю, у т.ч. на заробіток, а також у праві на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та надає перевагу у реалізації цих прав іншим працівникам, які такі документи надали.

За таких обставин, оскаржуваний наказ, який встановлює обмеження трудових прав Позивача порівняно з іншими працівниками залежно від наявності документів щодо вакцинування проти COVID-19, тобто є дискримінаційним, грубо порушує ст. 24 Конституції України, вищенаведені норми законодавства України і міжнародного законодавства, у зв`язку із чим не може вважатися законним, а тому підлягає скасуванню.

Оскаржуваний наказ порушує положення Нюрнберзького кодексу, ст.ст. 6, 28 Загальної декларації про біоетику та права людини, ст. 5 Конвенції про права людини та біомедицину, ст. 28 Конституції України, ст. 281 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 43, ч. 1 ст. 45 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Згідно з даних , які знаходяться у Державному реєстрі лікарських засобів України (http//www.drlz.com.ua) на сьогодні в Україні під зобов`язання для екстреного медичного застосування зареєстровані такі вакцини проти COVID-19:

Реєстраційне посвідчення №UA/18592/01/01, термін дії: 22.02.2021-22.02.2022; Комірнаті/ComirnatyTM, виробник Пфайзер Менюфекчуринг Бельгія НВ, Бельгія, БайоНТек Менюфекчуринг ГмбХ, Німеччина;

Реєстраційне посвідчення №UA/18593/01/01, термін дії: 22.02.2021-22.02.2022, Вакцина Chadox1 Ncov-19 Corona Virus (Рекомбінантна), Ковішелд/ Chadox1 Ncov-19 Corona Virus (Recombinant), Covishield, виробник Серум Інстітьют оф Індіа ПВТ. Лтд., Індія;

Реєстраційне посвідчення №UA/18630/01/01, термін дії: 09.03.2021-09.03.2022; Короновак Вакцина для профілактики COVID-19 (вирощена з використанням клітин Vero), Інактивована, виробник Синовак Лайф Саєнсіз Ко., Лтд., Китай;

Реєстраційне посвідчення №UA/18593/01/01, термін дії: 20.04.2021-20.04.2022, Вакцина АстраЗенека проти COVID-19/ COVID-19 Vaccine AstrsZeneka, виробник СК біосайнс Ко., Республіка Корея;

Реєстраційне посвідчення №UA/18630/01/01, термін дії: 31.05.2021-31.05.2022, Вакцина АстраЗенека проти COVID-19/ COVID-19 Vaccine AstrsZeneka, виробник Каталент Ананьї С.Р.Л., Італія;

Реєстраційне посвідчення №UA/18630/01/01, термін дії: 02.07.2021-02.07.2022, Ковід-19 Вакцина Янссен (COVID-19 Vaccine Janssen ), виробник Янссен Фармацевтика НВ, Бельгія).

З інструкцій виробників вакцин проти COVID-19 вбачається, що зазначені вакцини не є традиційними вакцинами. Більшість з них відносяться до генно-інженерних продуктів, в яких містяться генетично-модифіковані організми (ГМО), білки матричної РНК-мРНК. В деякі вбудовано ліпідні наночастинки. При виробництві вакцин використовувались генетично-модифіковані клітини нирки ембріона людини (НЕК 293). Такі агенти вбудовуються в геном людини, змінюють та модифікують його. До складу деяких вакцин входить рекомбінантний аденовірусний вектор шимпанзе з дефектом реплікації. Наслідки використання таких модифікованих та неперевірених вакцин є непередбачуваними для людини.

Всі перелічені вакцини, які дозволені для застосування в Україні, є експериментальними, так як жодна із них не пройшла усіх фаз клінічних випробувань (зокрема, належним чином не вивчені побічні ефекти і протипоказання), про що власне неодноразово зазначалося МОЗ України.

Дана інформація є відкритою та підтверджується самими виробниками.

Позивач вважає неприпустимим введення цих речовин у кров людини без його (її) поінформованої згоди та за умови відсутності об`єктивної інформації про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення.

З огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096 та оскаржуваний наказ на Позивача здійснюється тиск для проходження вакцинації проти коронавірусної інфекції, тобто «примусово» пройти медичний експеримент. Цю обставину щодо експериментальності вакцини підтверджує стаття 92 Закону України «Про лікарські засоби» (в редакції Закону України від 29.01.2021 №1159-ІХ), згідно з якою допущена прискорена процедура реєстрації вакцин від коронавірусу, при якій дозволено в надзвичайних ситуаціях (або для їх запобігання) реєструвати препарати на основі неповних даних клінічних досліджень та до завершення клінічних випробувань.

Отже, без прийняття зазначених змін до закону МОЗ України не мало би права реєструвати вакцини від коронавірусу тому, що жодна із них не пройшла усіх фаз досліджень, у т.ч. щодо вивчення побічних ефектів і протипоказань. Варто зазначити, що зазвичай процес розробки, проведення різних етапів клінічних досліджень, затвердження вакцин триває 10-15 років.

Оскільки вакцинація проти COVID-19 є тестовою, що здійснюється як клінічні випробування, медичний експеримент, тому відповідно не може бути обов`язковою та не повинна чинитися під тиском, примусом (моральним і/або фізичним).

Тобто, вакцини проти COVID-19 не можуть бути допущені до обов`язкових профілактичних щеплень в силу свого експериментального характеру.

Нюрнберзський Кодекс 1947 року, який засудив фашистсько-гітлерівські медичні досліди на людях як злочин проти людяності, що не має терміну давності, назавжди унормував: «Абсолютно необхідною умовою проведення експерименту на людині є добровільна згода останнього (пункт 1); людина повинна мати можливість здійснювати вільний вибір і не відчувати на собі вплив будь-яких елементів насильства, обману, шахрайства, хитрості або інших прихованих форм тиску або примусу (пункт 4). Жоден експеримент не повинен проводитися в разі, якщо "a priori" є підстави припускати можливість смерті або поранення піддослідного; що призведе до його інвалідності (пункт 5).

Ніякі національні закони або підзаконні акти не можуть применшувати чи скасовувати гарантії, викладені у даному Кодексі.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Добровільність згоди на медичне втручання передбачена також ч. 1 ст. 43 та ч. 1 ст. 45 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»,ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Примушування працівників до участі в медичному експерименті, під загрозою відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати, - залишення людини без основних засобів до існування, є антиконституційним діянням, забороненим Нюрнберзським Кодексом.

Отже, вакцинація від гострої респіраторної хвороби COVID-19, є правом, а не обов'язком людини.

Таким чином, згідно з чинним законодавством України і нормами міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим. Відповідна відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати.

Оскаржуваний наказ порушує вимоги ч. 3 ст. 32, ч. 1 ст. 46, 147 Кодексу законів про працю України,ч.ч. 1-4, 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», абз. 6 ч. 2 ст. 7, ч.ч. 1-3 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ч. 2 ст. 30 Закону України «Про основи законодавства про охорону здоров`я»

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, у даній нормі права законодавець передбачив деякі випадки, за наявності яких працівник може бути відсторонений від роботи. Утім дані випадки не є вичерпними, оскільки вказаною бланкетною нормою зроблено відсилання до іншого законодавства.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

В силу вимог ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

Під час видання оскаржуваного наказу Відповідачем 1 не було дотримано вимог зазначених положень чинного законодавства України.

Відповідачем 1, як роботодавцем взагалі не перевірено інформації стосовно того чи:

відноситься професія Позивача до Переліку тих професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, установлених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»;

внесено до Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів», яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення, гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2;

були в наявності епідемічні показання відповідно до рішень головного державного санітарного лікаря України та інших відповідних санітарних лікарів для встановлення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19;

проходила Позивач медичний огляд та чи була надана Позивачу об`єктивна інформація про щеплення проти COVID-19, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення;

були направлені Відповідачу 1 подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про недопущення до роботи (відсторонення від виконання зазначених видів робіт) Позивача;

необґрунтовано відмовився Позивач від щеплення або ухилився від нього у порядку, встановленому законом.

Як вбачається із Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, установлених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393, такої професії, до якої належить Позивач, у ньому не зазначено. У вказаному Переліку містяться лише загальний термін «працівники» певної сфери діяльності, а не окремі працівники із зазначенням чітко визначених професій, виробництв і організацій, а саме: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Щеплення проти COVID-19 не внесені до Календаря профілактичних щеплень в Україні, а відтак такі щеплення не можуть відноситися до обов`язкових профілактичних щеплень.

Згідно із загальновідомою інформацією на сьогодні в Україні відсутні рішення головного державного санітарного лікаря України та інших відповідних санітарних лікарів на місцях для встановлення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 за умови епідемічних показань.

На думку суду, Позивачу не було надано об`єктивної інформації про щеплення проти COVID-19, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення, оскільки за інформацією виробників вакцин, яка міститься на офіційних сайтах, усі запроваджені до використання в Україні вакцини та інші медичні імунобіологічні препарати проти короновірусної хвороби COVID-19 не пройшли всіх стадій клінічних випробувань (досліджень); виробники вакцин та/або власники реєстраційного посвідчення, включаючи працівників, медичних працівників, згідно із ч. 6 ст. 92 Закону України «Про лікарські засоби» (в редакції Закону України від 19.03.2021 №1353-ІХ) звільнені від відповідальності за будь-які наслідки, спричинені застосуванням таких вакцин та інших медичних імунобіологічних препаратів.

Відсторонення Позивача від роботи було здійснено без одержання Відповідачем 1 подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про недопущення Позивача до роботи.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 32 КЗпП України зміна істотних умов праці - зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Про зміну істотних умов праці - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Проте Відповідач 1 зазначеного порядку і строків повідомлення Позивача про зміну умов праці не дотримався, чим порушив вказану норму КЗпП України.

Суд звертає увагу на те, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між Позивачем та Відповідачем 1 такого обов`язку Позивача, який визначав би щеплення проти COVID-19, немає, так само, як і не передбачено повноваження Відповідача 1 на відсторонення Позивача від роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення.

Таким чином, оскільки в Україні вакцинація проти COVID-19 є добровільною, а нормами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено обов`язкового щеплення від даної хвороби, такої підстави відсторонення, як відмова від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19, нормами статті 46 КЗпП України не передбачено.

Щодо поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Положення КЗпП України не регламентують способу захисту порушених прав працівника у разі його відсторонення від роботи на відміну від звільнення з роботи.

Проте, згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 2 ст. 5 ЦПК України зазначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідач грубо порушив право Позивача на працю, оскільки відсторонив його (її) від роботи, позбавив заробітної плати та при цьому не звільнив з роботи, то ефективним способом захисту порушеного права Позивача є поновлення Позивача на роботі.

За правилами ч.ч. 2, 3, 8 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За оскаржуваним наказом Позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

Враховуючи, що норми, яка б регулювала спірні відносини між сторонами по стягненню середнього заробітку з роботодавця або особи, яка здійснює оплату праці працівнику, за час вимушеного прогулу працівника у разі його відсторонення від виконання своїх обов`язків за посадою без законної на те підстави, у трудовому законодавстві відсутня, то керуючись ч. 9 ст. 10 ЦПК України (аналогія закону) слід застосувати до цих відносин норми ч.ч. 2, 3, 8 ст. 235 КЗпП України.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення вимог статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата нараховується виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт (абз .2 п. 3 Порядку).

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз. 1, 4 п. 8 розд. IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Як вбачається із довідки про середню заробітну плату Позивача за останні два календарні місяці, середній заробіток Позивача за час вимушеного прогулу має бути обчислений з дати відсторонення від роботи до дати ухвалення рішення у справі, застосовуючи вищезгадані положення Порядку.

Такого висновку дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц.

Станом на дату пред`явлення цього позову (09.03.2022) середня заробітна плата Позивача починаючи з 09.12.2021 (дата відсторонення) складає:

- (40788,26 грн. /сумарний заробіток за останні два календарні місяці - жовтень, листопад 2021 року/ : 42 відпрацьованих робочих днів /за жовтень і листопад 2021 року/) х 61 робочих днів /вимушеного прогулу/ = 59240,10 грн.

Разом із тим, звертаю увагу суду, що Позивач отримував заробітну плату на посаді старшого інспектора 1-ого відділу від розпорядника коштів - Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" - Відповідача 1, про що свідчить довідка про доходи № 33 від 09.12.2021 року, яка видана ОСОБА_1 за період: червень 2021 року - листопад 2021 року.

Тому, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь Позивача.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. На думку Позивача, вимога «про поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків» є аналогічною за змістом вимозі «про поновлення на роботі» та охоплює у себе також пов`язану із нею невід`ємну її частину «про визнання недійсним і скасування наказу про відсторонення». Отож, позивач звільнена від сплати судового збору за вказаними позовними вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, такі доводи в частині доведеності позовних вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, та не викликають сумнів у суду.

На підставі викладеного та керуючись:

ст..233 КзПП, ст. 28 ЦК України,

ст. ст. 3, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 95, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ № 1030/ос від 07.12.2021 року про відсторонення від роботи, який виданий Регіональною філією "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" та відновити становище, яке існувало до порушення прав позивача і допустити ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків на посаді старшого інспектора 1-ого відділу Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця";

Стягнути зРегіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на користь Позивача - ОСОБА_1 , середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року по 01.03.2022 року включно.

Стягнути ізРегіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Львівського апеляційного суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд м. Львова.

У разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складання - в електронній формі у порядку, встановленому законом (у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси), або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса в особи відсутня.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, такий строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України

- http://sh.lv.court.gov.ua/sud1328/.

Повний текст рішення складено 08.11.2023 року.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Регіональна філія «Львівська залізниця» Акціонерне товариство «Укрзалізниця», місцезнаходження: м. Львів, вул.. Гоголя, буд. 1.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», місцезнаходження: м. Львів, вул.. Гоголя, буд. 1.

Суддя О. Ф. Федорова