Постанова

Іменем України

04 липня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3063/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 31 серпня 2022 року

в складі судді Банасько І. М.

у цивільній справі №761/36729/20 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_1 ,

про стягнення боргу

У С Т А Н О В И В:

10 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 борг, з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, в розмірі 322 259 275,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 15.07.2010 між сторонами було укладено договір про надання фінансової допомоги, за умовами якого відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 70 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 15.07.2010 №1. Відповідно до умов договору, відповідач мав повернути борг протягом 7 днів з моменту пред`явлення вимоги з боку позивача. В листопаді 2019 року вона звернулася до відповідача з листом-вимогою про повернення грошових коштів, на що отримала відповідь з проханням відстрочити сплату боргу, підготувати розрахунок заявлених вимог, договір для узгодження умов щодо погашення боргу, з урахуванням розрахунку інфляційних втрат та 3% річних.

Вказувала, що 18.02.2020 було підписано угоду між нею та ОСОБА_3 , якою узгоджено загальну суму боргу в розмірі 322 259 275,00 грн, з яких 70 000 000,00 грн - грошові кошти у вигляді фінансової допомоги, 146 565 783,00 грн - курсова різниця, 20 153 492,00 грн - 3% річних та 85 540 000,00 грн - індекс інфляції, яка має бути погашена до 20.03.2020 включно.

30.07.2020 позивачем було направлено відповідачу лист-вимогу про повернення боргу, однак останній відповіді так і не надав, до повернення суми заборгованості не приступив, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з даним позовом.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, що він дійсно отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 70 000 000,00 грн для використання у власних потребах, а починаючи з кінця 2019 року між ним та позивачем розпочались переговори щодо порядку погашення заборгованості, за результатами яких укладено мирову угоду про порядок погашення боргу. Також зауважив, що ставлячи свій підпис на відзиві, він підтверджує наявність кредиторських вимог, які є предметом справи та повідомляє, що з текстом позовної заяви та доданими до неї доказами ознайомлений, визнає заявлені до нього позовні вимоги у повному обсязі, а саме в розмірі 322 259 275,00 грн та просить їх задовольнити.

У письмових поясненнях третя особа ОСОБА_1 просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову.

В обґрунтування пояснень ОСОБА_1 зазначила, що платіжне доручення від 15.07.2010 №1 про перерахування ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 фінансової допомоги у сумі 70 000 000,00 грн не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не містить підпису тимчасового адміністратора ВАТ «Банк Столиця» ОСОБА_4 , що ставить під сумнів здійснення операції з перерахування грошових коштів та їх отримання відповідачем. При складанні документу - платіжне доручення від 15.07.2010 №1 в розділі «Призначення платежу» зазначено «Фінансова допомога», однак не вказано вид допомоги - поворотна чи безповоротна, а також відсутня інформація про правочин, укладений між сторонами, як того вимагали норми чинного станом на 15.07.2010 законодавства.

Вважала, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, ОСОБА_3 не міг отримати грошові кошти в сумі 70 000 000,00 грн, так як за умов введення тимчасової адміністрації у ВАТ «Банк Столиця» в нього не було можливості отримати навіть власні грошові кошти, що знаходилися на його рахунках в ПАТ «Банк Столиця», серед яких, зазначені особисто ОСОБА_3 суми не містять інформації про належні йому кошти в розмірі 70 000 000,00 грн. У зв`язку з відсутністю банківської виписки за 15.07.2010 по рахунку ОСОБА_3 неможливо підтвердити виконання операції зарахування на його рахунок грошових коштів.

Також додала, що оскільки між сторонами станом на 15.07.2010 ніяких письмових правочинів не укладалося, які б містили істотні умови, в тому числі строку та порядку повернення грошових коштів, то на час складання листа - вимоги від 28.11.2019 та за відсутності належних та допустимих доказів надання і отримання фінансової допомоги, неможливо стверджувати про наявність будь-яких фінансових зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , та прострочення їх виконання.

Щодо визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі представник третьої особи зазначила, що таке визнання суперечить закону та порушує її права і законні інтереси.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 70 000 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, третя особа ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог доказ - платіжне доручення від 15.07.2020 №1 має дефекти, які викликають об'єктивний сумнів у видачі зазначеного документа саме банком та саме в день, нібито перерахування суми коштів. На думку скаржника, даний доказ є недостовірним, не відповідає даті його виготовлення та є виготовленим відносно недавно.

Судом безпідставно взято до уваги доказ - виписку по особовому рахунку, оскільки з останньої неможливо встановити в якому розділі міститься інформація про зарахування 15.07.2010 коштів чи в розділі "дебет" чи в розділі "кредит". А оригінал вказаної виписки для огляду позивачем надано не було.

Звернула увагу, що в платіжному дорученні від 15.07.2010 в призначенні платежу вказано "фінансова допомога", але відсутня інформація про поворотність або безповоротність фінансової допомоги, тоді як у виписці по особовому рахунку в призначенні платежу взагалі зазначено "перерахування коштів згідно договору від 14.07.2010".

Вказувала, що з наданих позивачем платіжного доручення від 15.07.2010 та виписки, вбачається, що між сторонами 14.07.2010 був укладений договір, який сторонами не було надано суду.

Вважала, що за таких обставин неможливо встановити справжню правову природу взаємовідносин, які виникли між сторонами та неможливо надати їм правову оцінку, а відтак суд першої інстанції передчасно встановив, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, відповідно до яких на відповідача покладено обов'язок з повернення позивачу грошових коштів після отримання вимоги про їх повернення. А саме по собі посилання у платіжному дорученні від 15.07.2010 №1 на призначення платежу "фінансова допомога" не свідчить про укладення 14.07.2010 договору про поворотну фінансову допомогу та/або надання позики, і не дозволяє з'ясувати умови, щодо яких між сторонами досягнута згода.

Зазначала, що визнання відповідачем позову без дослідження всіх первинних документів не може бути підставою для задоволення позову, адже, окрім часткового задоволення позовних вимог, суд встановив, що дії сторін є недобросовісними по відношенню до третьої особи.

На думку скаржника, взагалі обставини справи свідчать про сумнівний характер взаємовідносин між сторонами, які є близькими родичами між собою, а тому задоволення позовних вимог без дослідження всіх доказів є передчасним.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що судом не взято до уваги, що операція з перерахування коштів відбувалася у ВАТ "Банк Столиця", в якому з 20.07.2009 по 20.07.2010 була призначена тимчасова адміністрація, а відповідач займав посаду голови спостережної ради у ПАТ "Банк Столиця". У зв'язку з цим платіжне доручення №1 від 15.07.20210 не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не містить підпису тимчасового адміністратора ВАТ "Банк "Столиця", що ставить під сумнів здійснення операції з перерахування грошових коштів в розмірі, вказаному в платіжному доручення та їх отримання ОСОБА_3 .

Додала, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами відповідач не міг отримати від позивача грошові кошти в сумі 70 000 000,00 грн, оскільки за умови дії тимчасової адміністрації в нього не було можливості отримати навіть власні кошти, що знаходилися на його рахунках в ПАТ "Банк Столиця", серед яких, зазначені особисто ОСОБА_3 суми не містять інформації про належні йому кошти в розмірі 70 млн. грн.

Резюмувала, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував наступні обставини: суму, яка є предметом стягнення; сторін справи, які є близькими родичами; момент вчинення операції - в період запровадження в банку тимчасової адміністрації; період звернення з вимогою про повернення боргу - понад 10 років з моменту вчинення; відсутність основного договору, який визначає всі суттєві умови.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, просила призначити у справі судову технічну експертизу платіжного доручення №1 від 15.07.2010.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка подала відзив, в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки факт надання та отримання коштів був досліджений і підтверджений сторонами під час розгляду справи в суді першої інстанції. У зв'язку з цим й відсутні підстави для задоволення клопотання скаржника про призначення судової технічної експертизи документа. Також на думку позивачки, призначення експертизи буде лише умисним затягуванням судового розгляду.

Додала, що відповідачем підтверджено факт отримання коштів і матеріали справи не містять доказів звернення тимчасового адміністратора Банку з вимогою про визнання угоди недійсною, а тому суд правильно задовольнив позовні вимоги частково.

Від відповідача не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про при значення у справі судової технічної експертизи документа.

Представники третьої особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Сторони, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників скаржника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, в яких на відповідача покладено обов'язок з повернення позивачу грошових коштів після отримання вимоги про їх повернення. Суд також виходив з того, що матеріали справи не містять доказів погашення відповідачем суми боргу в розмірі 70 000 000,00 грн, що підтвердив останній та визнав позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов за неповного з'ясування обставин справи, вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення від 15 липня 2010 року №1 ОСОБА_2 (платник) з рахунку № НОМЕР_1 ВАТ «Банк Столиця» у м. Києві було перераховано на користь ОСОБА_3 (рахунок отримувача № НОМЕР_2 у ПАТ «Банк Столиця») грошові кошти у розмірі 70 000 000,00 грн, з призначенням платежу - «фінансова допомога».

З копії виписки від 08.09.2014, наданої відповідачем, вбачається рух коштів по рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_2 у ПАТ "Банк "Столиця" у період з 05.05.2004 по 08.09.2014. У даній виписці міститься відмітка, датована 15.07.2010 про операцію з перерахування коштів у сумі 70 000 000,00 грн.

28 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача з проханням повернути надану йому фінансову допомогу у розмірі 70 000 000,00 грн у семиденний строк з моменту отримання цього листа-вимоги на міжнародний номер банківського рахунку.

Крім того, у вищевказаному листі-вимозі від 28.11.2019 ОСОБА_2 проінформувала відповідача про те, що в момент надання йому фінансової допомоги 15.07.2010, курс долара США по відношенню до гривні становив 7,90 грн за 1 долар США. Тому за весь строк користування сумою боргу у відповідності до положень Цивільного кодексу України, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, які ОСОБА_3 , окрім суми боргу, зобов`язаний додатково компенсувати ОСОБА_2 .

На лист позивачки від 28.11.2019 ОСОБА_3 13.12.2019 надав відповідь, з якої вбачається, що останній підтвердив факт отримання 15.07.2010 в борг 70 000 000,00 грн та необхідність повернення зазначеної суми заборгованості у семиденний строк з дня отримання вимоги, з урахуванням змін долара США до української гривні. Також у відповіді просив позивача, у зв`язку з арештом його майна та банківських рахунків, підготувати: розрахунок вимог по фінансовій допомозі, з урахуванням курсової різниці, у період з липня 2010 року по грудень 2019 року, індексу інфляції та 3% річних, а також новий договір для узгодження умов погашення боргу по фінансовій допомозі від 15.10.2010, предмет договору - сума вимог по фінансовій допомозі з урахуванням курсової різниці в період з липня 2010 по грудень 2019, індексу інфляції та 3% річних. Розрахунок та договір просив надати до 30.12.2019.

18 лютого 2020 року між сторонами укладено мирову угоду про порядок погашення боргу, в п. 1.1. якої сторони передбачили, що в порядку та на умовах, зазначених в угоді боржник зобов`язаний повернути кредитору грошові кошти у розмірі 322 259 275,00 грн, що на момент укладення угоди у відповідності з обліковою ставкою Національного банку Молдови еквівалентно 232 703 422 молдовським леям, а кредитор надає боржнику відстрочку з погашення боргу.

Детальний розрахунок суми боргу зазначений в додатку №1 до мирової угоди від 18.02.2020, що є його невід`ємною частиною (п. 1.2. мирової угоди).

Згідно п. п. 3.1. та 3.2. мирова угода діє з моменту її підписання та до належного виконання сторонами її умов. Сторони домовились, що зважаючи на скрутне фінансове становище боржника, останній зобов`язаний погасити заборгованість у розмірі 322 259 275,00 грн до 20.03.2020 включно.

30 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 з листом-вимогою про повернення боргу у розмірі 322 259 275,00 грн.

Матеріалами справи також підтверджується, що суд першої інстанції витребовував у Національного банку України, ліквідатора ПАТ «Банк Столиця» Болдирєва О. О., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, новопризначеного ліквідатора ПАТ «Банк Столиця» Гонтар Г. А. письмову інформацію про рух коштів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по рахункам № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 за липень 2010 року із зазначенням залишку коштів по кожному з вказаних рахунків за кожний день за відповідний період (з 01.07.2010 по 31.07.2010).

Національний банк України у письмовій інформації, яка надійшла до суду першої інстанції 30.08.2021 сповістив про те, що ПАТ «Банк Столиця» у період з 01.07.2010 по 31.07.2010 був учасником системи електронних платежів НБУ, то Банк самостійно проводив та приймав через СЕП міжбанківські електронні розрахункові документи та діяв як банківська установа. Рух коштів по рахунках, зазначених в ухвалі суду здійснювалися у межах банку, як внутрішньобанківські операції. Документи про рух коштів по рахункам клієнтів в описах архівних справ Банку не зазначені та на архівне зберігання до НБУ не передавалися. Згідно з Актом від 14.03.2018 №6 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2004 - 2012 роки», первинні документи Банку за 2010 рік, а саме: меморіальні ордери, касові документи дня, знищено у встановленому порядку у зв`язку з закінченням терміну зберігання, який становить 5 років. Тому, інформація, яка вимагається на підставі ухвали суду, в НБУ відсутня.

01 листопада 2021 року ліквідатор ПАТ «Банк Столиця» Болдирєв О. О. повідомив суду, що надати витребувану інформацію не має можливості, оскільки рішенням Правління НБУ від 28.09.2021 №491-рш припинено його повноваження, як ліквідатора ПАТ «Банк Столиця» з 01.10.2021 та призначено з 01.10.2021 ліквідатором ПАТ «Банк Столиця» службовця НБУ Гонтар Г. А.

В свою чергу, 20.12.2021 від ліквідатора ПАТ «Банк Столиця» Гонтар Г. А. до суду надійшла письмова інформація №1/1 від 03.12.2021, в якій остання сповістила про те, що документи про рух коштів та банківські виписки по рахунках клієнтів в описах архівних справ ПАТ «Банк Столиця» не зазначені та на архівне зберігання до НБУ не передавалися. Згідно з актом від 14.03.2018 №6 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2004 - 2012 роки» первинні документи Банку за 2010 рік, а саме: меморіальні та касові документи дня, знищено у встановленому порядку, у зв`язку з закінченням строку їх зберігання, який становить 5 років, тому надати інформацію про рух коштів за рахунками громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за липень 2010 не вбачається можливим.

Крім того, з наданих третьою особою документів та згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень України слідує, що між ОСОБА_3 (відповідач у даній справі) та ОСОБА_1 (третя особа у даній справі) наявні численні спори щодо поділу майна подружжя, за результатами вирішення яких у судовому порядку було прийнято ряд судових рішень про стягнення грошових компенсацій, які перебувають на стадії виконання та згідно яких ОСОБА_3 набув статусу боржника, а третя особа - ОСОБА_1 кредитора. Зокрема:

- ВП №58365324 від 12.02.2019 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 275 000,00 дол. США та 125 000,00 Євро (виконавчий лист Оболонського районного суду міста Києва №756/3548/16-ц від 08.02.2019);

- ВП №61493933 від 06.03.2020 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації половини вартості внесеного майна до статутних капіталів переліку товариств на загальну суму 21 697 788,52 грн та судового збору у сумі 3 654,00 грн (виконавчий лист Оболонського районного суду міста Києва №756/10797/15-ц від 26.04.2019);

- ВП №61876187 від 21.04.2020 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації частини вартості внесених спільних коштів подружжя за пакет цінних паперів на загальну суму 52 496 100,00 грн (виконавчий лист Оболонського районного суду міста Києва №756/11750/15-ц від 26.12.2018).

Також постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2020 у справі №756/12009/15-ц задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21.09.2018 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини 70% корпоративних прав Приватного підприємства «Творча майстерня Престиж» у сумі 410 667 447,81 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №756/12009/15-ц постанову Київського апеляційного суду від 29.01.2020 залишено без змін та поновлено її виконання.

Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач не виконав свого зобов'язання з повернення грошових коштів, які отримав від неї в борг на підставі укладеного 15.07.2010 договору про надання фінансової допомоги.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що такі доводи позивача є необґрунтованими, з огляду на наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, докази, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги та які покладені судом першої інстанції в основу рішення, в частині задоволення позовних вимог містять суперечливу одна одній інформацію.

Так, в поданому позивачкою платіжному дорученні №1 від 15.07.2010 в графі "Призначення платежу" зазначено "фінансова допомога". Поруч з цим, у виписці по особовому рахунку ОСОБА_3 у ПАТ "Банк "Столиця" в призначенні платежу зазначено "Перерахування коштів згідно договору від 14.07.2010". Також з наданої банківської виписки неможливо встановити, в якому розділі міститься вказана операція від 15.07.2010 чи "дебет" чи "кредит".

При цьому, слід теж враховувати, що незважаючи на те, що у платіжному дорученні від 15.07.2010 в призначенні платежу вказано "фінансова допомога" та водночас не зазначено різновид фінансової допомоги, а саме: поворотна чи безповоротна фінансова допомога.

На час виникнення спірних правовідносин, був чинним Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктами 1.22.1, 1.22.2 п. 1.22 статті 1 якого визначалося:

Фінансова допомога - безповоротна фінансова допомога або поворотна фінансова допомога.

Безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, які не передбачають відповідної компенсації чи повернення таких коштів (за винятком бюджетних дотацій і субсидій), або без укладання таких угод; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після її списання, якщо така безнадійна заборгованість була попередньо включена до складу валових витрат кредитора; сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, наданих платнику податку без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податку у користування на визначений строк відповідно до договорів, які не передбачають нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами.

Як вже вказувалося вище, платіжне доручення від 15.07.2010 не містить інформації про поворотність або безповоротність фінансової допомоги. У зв'язку з цим неможливо й встановити справжню правову природу правовідносин, які виникли між сторонами.

З банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_3 також неможливо встановити правову природу взаємовідносин між сторонами та надати їй правову оцінки, оскільки незважаючи на те, що у цій виписці зазначено "Перерахування коштів згідно договору від 14.07.2010", в матеріалах справи відсутній оригінал такого договору від 14.07.2010 або належним чином засвідчена його копія. А саме по собі посилання у платіжному дорученні від 15.07.2010 року №1 на призначення платежу «фінансова допомога» не свідчить про укладення 14.07.2010 договору про поворотну фінансову допомогу та/або надання позики, та не дозволяє з`ясувати умови, щодо яких між сторонами досягнута згода.

Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог не свідчать про укладення між сторонами договору позики та/або поворотної фінансової допомоги, який би передбачав обов`язок відповідача повернути кошти, що свідчить про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики та/або фінансової допомоги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скаржника, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що між сторонами за своєю правовою природою виникли зобов`язальні правовідносини, відповідно до яких на відповідача, як боржника покладено обов`язок з повернення позивачу як кредитору грошових коштів після отримання вимоги про їх повернення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить про недоведеність позовних вимог, оскільки на підтвердження таких вимог позивачкою не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які свідчать про укладення між сторонами договору (позики, фінансової поворотної допомоги або фінансової безповоротної допомоги), з яких можна встановити обставини фактичного та дійсного отримання відповідачем, в даному випадку, фінансової допомоги.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як наслідок дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу в сумі 70 000 000,00 грн.

Крім цього, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції безпідставно проігнорував ту обставину, що у копії виписки від 08.09.2014, наданій відповідачем, міститься інформація про рух коштів, що відбувалося 15.07.2010 у ВАТ "Банк "Столиця", в якому з 20.07.2009 по 20.07.2010 була призначена тимчасова адміністрація.

Дійсно, 17.07.2009 року постановою Національного банку України №408 у ВАТ «Банк Столиця» з 20.07.2009 була призначена тимчасова адміністрація строком на один рік, тобто до 20.07.2010 року. Тимчасовим адміністратором банку було призначено фізичну особу - ОСОБА_4 . Будь-які кореспондентські відносини ВАТ «Банк «Столиця» повинні були здійснюватися лише за підписом тимчасового адміністратора ОСОБА_4 .

На час виникнення спірних правовідносин відповідач ОСОБА_3 обіймав посаду голови спостережної ради ПАТ «Банк Столиця».

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 78 Закону України «Про банки та банківську діяльність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з дня призначення тимчасового адміністратора повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку переходять до тимчасового адміністратора. Угоди, укладені керівниками банку після призначення тимчасового адміністратора, є недійсними з моменту укладення. У разі призначення Національним банком України тимчасової адміністрації банку реорганізація банку та емісія акцій банку здійснюються за рішенням тимчасового адміністратора у порядку, який встановлюється Національним банком України.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 80 Закону України «Про банки та банківську діяльність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тимчасовий адміністратор негайно після свого призначення зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку, а також активів та документації афілійованих осіб, в яких банк має участь, що перевищує 50 відсотків. Протягом одного місяця з дня призначення тимчасовий адміністратор зобов`язаний провести інвентаризацію банківських активів і пасивів та скласти баланс. З дня свого призначення тимчасовий адміністратор має. повне і виняткове право управляти банком та зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів для приведення діяльності банку в правову та фінансову відповідність із вимогами цього Закону та нормативно-правовими актами Національного банку України з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів.

За правилами ч. 1 ст. 81 Закону України «Про банки та банківську діяльність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тимчасовий адміністратор може звертатися до суду з вимогою визнання угод недійсними, якщо за цими угодами здійснено: 1) платіж чи операцію з майном (вчинені протягом шести місяців до призначення тимчасового адміністратора) з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 2) будь- яку операцію із пов`язаною особою банку, яка була здійснена протягом одного року до моменту призначення тимчасового адміністратора, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 3) господарські операції, де оплата значно перевищувала реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком, вчинені протягом трьох років до призначення тимчасового адміністратора; 4) будь-які операції з майном на безоплатній основі, вчинені протягом трьох років до призначення тимчасового адміністратора; 5) будь-які дії, що мають на меті утримання майна від кредиторів, чи інше порушення їх прав, вчинені за три роки до призначення тимчасового адміністратора; 6) будь-які господарські операції, засновані на наданні підроблених документів чи шахрайстві.

Під час здійснення тимчасової адміністрації, тимчасовий адміністратор в його діяльності та для забезпечення виконання поставлених перед ним завдань, керується крім Закону України «Про банки та банківську діяльність», Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 року №369, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.09.2001 року за №845/6036, статутом банку, а також «Посібником тимчасового адміністратора банку» схваленим постановою правління Національного банку України від 24.12.2009 року №766.

Відповідно до абз.абз. 1, 2, 5 п. 1.1 «Посібника тимчасового адміністратора банку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тимчасовий адміністратор приступає до виконання своїх обов`язків із дня призначення тимчасової адміністрації в банку, зазначеного в постанові Правління Національного банку. Представник підрозділу банківського нагляду центрального апарату (територіального управління) Національного банку представляє керівництву і працівникам банку тимчасового адміністратора в день його призначення. Тимчасовий адміністратор проводить засідання з керівниками банку, на яке обов`язково мають бути запрошені голова спостережної ради банку та представник Національного банку.

У зв`язку з наведеним вище, операції, що здійснюються з ВАТ «Банк Столиця» могли здійснюватися лише за підписом тимчасового адміністратора, про що також зазначено в листі Національного банку України від 20.07.2009 року №47-412/10693 «Про призначення в ВАТ «Банк Столиця» тимчасової адміністрації».

З матеріалів справи вбачається, що під платіжне доручення №1 про перерахування ОСОБА_2 коштів в розмірі 70 000 000,00 грн фінансової допомоги на користь ОСОБА_3 було складено 15.07.2010 під час дії тимчасової адміністрації у ВАТ "Банк "Столиця" і на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_3 обіймав посаду голови спостережної ради ВАТ «Банк Столиця».

Проте, дане платіжне доручення від 15.07.2010 не містить підпису тимчасового адміністратора ВАТ "Банк "Столиця", що в силу ст. 79 ЦПК України про недостовірність такого доказу.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Колегія суддів також знаходить обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно прийняв визнання відповідачем позовних вимог, з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Як вже вказувалося вище, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що визнає позовні вимоги повністю, а саме сумі 322 259 275,00 грн. Визнання відповідачем позову частково прийнято судом.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, якою визначено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вже вказувалося вище по тексту цієї постанови та до того ж встановлено судом першої інстанції при ухваленні рішення, між ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_1 (третя особа, скаржник), як колишнім подружжям, існували численні судові спори щодо поділу майна подружжя. У цих справах ухвалені судові рішення, які звернуті до примусового виконання, та згідно яких ОСОБА_3 (відповідач у даній справі) набув статусу боржника перед ОСОБА_1 (третя особа у даній справі). Суми зобов'язань ОСОБА_3 , як боржника, перед ОСОБА_1 є досить значними.

В свою чергу сторони у даній справі: позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є близькими родичами між собою (донька та батько), володіли інформацією про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судових спорів, за наслідками розгляду яких в останнього вникли зобов'язання.

Ці обставини вказують на те, що сторони діяли недобросовісно та на шкоду третій особі - ОСОБА_1 . Тобто сторони використали приватно-правовий інструментарій не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. При цьому, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд встановив обставини того, що сторони у спірних правовідносинах діяли недобросовісно, але дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, аналіз обставин справи вказує на те, що визнання відповідачем позову порушує права та законні інтереси третьої особи ОСОБА_1 , що у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України є підставою для відмови у прийняття визнання відповідачем позову.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а тому в силу вимог ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05 липня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська