КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня2023 року місто Київ

Справа № 753/11391/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15897/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Чарухи Ростислава Ростиславовича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року про відмову у задоволенні скарги (постановлену у складі судді Кулик С. В.)

у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) Степанової Аліни Володимирівни, стягувач ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ

У липні 2023 року Чаруха Р. Р. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва зі скаргою на дії головного державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) Степанової Аліни Володимирівни.

Скаргу обґрунтовує тим, що 02.08.2008 року ОСОБА_2 , уклав шлюб з ОСОБА_3 , який 03.12.2018 року був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва.

Від спільного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей, ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року з ОСОБА_2 , стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дітей: ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) на кожного з дітей, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 16.05.2016 року та до досягнення дітьми повнолітня.

Починаючи з 16.05.2016 року станом на дату подачі вказаної скарги ОСОБА_2 , своєчасно сплачував аліменти на користь своїх дітей в повному обсязі.

24.01.2023 року стягувач звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 , на її користь заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 121822,73 грн., та неустойки (пені) у розмірі 121822,73 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2023 року було частково задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 , заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 121822,73 грн., та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 121822,73 грн.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 23.06.2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості зі сплати аліментів в сумі 121822,73 грн., були залишені без задоволення, а розмір стягнутої пені з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 , був зменшений до 30000,00 грн.

Під час розгляду вищевказаної справи скаржнику стало відомо, що Головним державним виконавцем Дарницького ВДВС у м. Києві Степановою А.В., було здійснено розрахунок заборгованості ОСОБА_2 , за аліментами у розмірі 121822,73 грн., в основу розрахунку був покладений середній розмір заробітної плати по регіону. З зазначеним розрахунком скаржник не згоден, оскільки здійснював сплату аліментів відповідно до рішення суду, а саме сплачував суму не меншу 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Окремо зазначив, що до 29.09.2020 року, скаржник працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КПМГ-Україна», та сплачував аліменти більш ніж 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину. Згідно наказу № 237-к, від 29.09.2022 року, ОСОБА_2 , був звільнений з ТОВ «КПМГ-Україна» за власним бажанням.

Також вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син від цивільної дружини ОСОБА_6 , що суттєво впливає на його матеріальний стан.

Крім того зазначив, що державний виконавець в порушення ст.74 «Закону України», не повідомляв боржника, про необхідність сплачувати аліменти в розмірі більшому ніж встановленому рішенням суду. Підтвердив, що починаючи з 19.11.2020 року скаржник почав сплачувати аліменти вже в значно меншій сумі, але відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року. Тому вважає перерахунок заборгованості здійснений державним виконавцем неправомірно.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року у задоволенні скарги адвоката Чарухи Ростислава Ростиславовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) Степанової Аліни Володимирівни - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, 03 жовтня 2023 року Чаруха Р. Р. в інтересах ОСОБА_2 подав безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким подану скаргу до Дарницького районного суду міста Києва задовольнити в повному обсязі:

- визнати дії головного державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) Степанової А. В. щодо складення довідки про заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів від 17.11.2022 неправомірними;

- зобов`язати головного державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) Степанову А. В. скасувати заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в розмірі 121 822 грн 73 к., яка встановлена згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.11.2022 року, складеного головним державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ).

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що державний виконавець не повідомила боржника про те, що він нібито має сплачувати аліменти в розмірі більшому ніж встановлено в рішенні про сплату аліментів.

Вказує, що державним виконавцем не здійснено направлення розрахунків заборгованості на адресу боржника, хоча остання мала всі необхідні реквізити, в тому числі й електронну пошту боржника.

Зазначає, що ОСОБА_2 повідомляв державного виконавця про своє звільнення, про те, що він не отримує заробітну плату, та зі своїх заощаджень продовжує сплату аліментів, а також що у боржника народилась дитина від цивільного шлюбу. Однак виконавець за умови погіршення матеріального стану здійснювала безпідставне, необґрунтоване та надумане нарахування заборгованості.

Також посилається на те, що стягувач жодного разу не повідомила боржника про те, що їй не вистачає грошових коштів на утримання дітей та не надсилала ОСОБА_2 жодних розрахунків заборгованості.

Вказує, що ОСОБА_2 був переконаний, що здійснює оплату аліментів відповідно до рішення суду та не має будь-якої заборгованості з їх сплати.

Посилається на те, що здійснював сплату аліментів як то передбачено в рішенні, а саме не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Разом з тим, він сплачував більше ніж 60 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки таким обставинам.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення виявлених в ній недоліків не більше 5-ти днів з дня отримання ухвали, шляхом подачі апеляційному суду документа про сплату судового збору.

09 листопада 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відділу просить відмовити в задоволені апеляційної скарги.

Вказує, що державним виконавцем всі дії вчинені з дотриманням вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а також з дотриманням норм Сімейного кодексу України.

ОСОБА_3 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Чаруха Р. Р. доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та задовольнити скаргу ОСОБА_2 .

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.

Від Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. У заяві представник відділу просив відмови у задоволені апеляційної скарги та залишити ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року без змін.

ОСОБА_3 надіслала на адресу суду заяву про проведення судового засідання 19.12.223 року за її відсутності.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності стягувача та виконавця. дія якої оскаржено.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Чарухи Р. Р, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції таким вимогам відповідає повністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені скарги вважав встановленим, що відповідно до свідоцтва про народження від 16.06.2009 року виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 24.04.2009 року народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про народження від 30.12.2010 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.07.2016 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , та стягнуто на її користь з ОСОБА_2 , на утримання дітей ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку(доходів) на кожного з дітей, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину, відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.05.2016 року і до досягнення повноліття кожним із дітей.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2018 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 .

Відповідно до копії трудової книжки сері НОМЕР_1 оформленої на ім`я ОСОБА_2 , вбачається, що 30.09.2020 року ОСОБА_2 , було звільнено з ТОВ «КПМГ-Україна» на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Згідно з свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 14.08.2020 року виданого Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), народився ОСОБА_7 , батьками якого є ОСОБА_2 , та ОСОБА_8 .

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Києва) Бойчуком М.О., 30.08.2021 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 , аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на кожного з дітей, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 16.05.2016 року і до досягнення повноліття кожним із дітей. Зазначеною постаново, було зобов`язано боржника, протягом 5 робочих днів, подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно з розрахунком заборгованості наданого Дарницьким відділом державної виконавчої служби у м. Києві вбачається, що станом на 15.02.2023 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 , складає 121 822,73 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2023 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , та стягнуто з ОСОБА_2 , на її користь заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 121 822,73 грн., неустойку (пеню) зі сплати аліментів у розмірі 121 822,73 грн.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 23.06.2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , було задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2023 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів скасовано та ухвалене нове. Позовні вимоги ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості зі сплати аліментів в сумі 121822,73 грн., було залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2023 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення неустойки(пені) зі сплати аліментів було змінено, та зменшено розмір стягнутої пені з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 , до 30 000,00 грн.

Поновлюючи строк на звернення зі скаргою на дії державного виконавця та відмовляючи в задоволені скарги суд першої інстанції вказував, що оскільки про існування заборгованості ОСОБА_2 дізнався під час розгляду справи у Київському апеляційному суді 23.06.2023 року,причини пропуску є поважними, однак доводи представника скаржника щодо відсутності у ОСОБА_2 , заборгованості не обгрунтовані, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що зазначену декларацію ОСОБА_2 , до державного виконавця подано не було. Також з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_2 , неодноразово державним виконавцем на адресу останнього направлялись розрахунки заборгованості, а саме від 10.09.2021 року, 21.02.2022 року, 05.05.2022 року, 07.06.2022 року, 16.09.2022 року, 17.11.2022 року та 15.02.2023 року, проте дій з боку боржника на спростування заборгованості та підтвердження своєчасної сплати аліментів матеріали виконавчого провадження не містять. Інформація про працевлаштування скаржника в ньому відсутня і така державному виконавцю на час відкриття провадження не повідомлялася.

Суд враховував, що після звільнення 30.09.2020 року ОСОБА_2 , з ТОВ «КПМГ-Україна» у останнього змінився майновий стан, внаслідок чого він відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження" повинен був надати державному виконавцю декларацію про доходи та майно, проте цього не зробив.

Аналізуючи виписки по рахункам ОСОБА_3 , вбачається, що платежі по аліментам здійснювались не завжди своєчасно, внаслідок чого виникла заборгованість.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про правомірне нарахування заборгованості з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до положень ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Частино 2 ст. 195 СК України чітко визначено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до ст. 4, 43 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до п. 4 розділу ХVІ «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

В постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 759/1727/16 викладено правовий висновок, згідно якого «поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень.

Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713».

ОСОБА_2 не заперечує той факт, що з вересня 2020 року не працював, та на підтвердження вказаних обставин надавав державному виконавцю копію трудової книжки, копію довідки з Пенсійного фонду та копію індивідуального плану з працевлаштування .

Також ОСОБА_2 не надавав виконавцю доказів свого працевлаштування та отримання відповідного заробітку (доходу), та боржником не заперечується той факт, що наразі він не працевлаштований, відтак державний виконавець, діючи відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень та в межах своїх повноважень, правомірно здійснив розрахунок заборгованості за аліментами на підставі ч. 2 ст. 195 СК України, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Таким чином доводи скарги, що державний виконавець самостійно збільшила розмір аліментів, які стягуються за рішенням, є безпідставними.

Ні боржником ні його представником не наведено жодної об`єктивної поважної причини з якої він на протязі тривалого часу не працевлаштований, що свідчить про те, що останній не працює, будучи переконаним, що в такому випадку розмір аліментів, який він буде зобов`язаний платити має бути мінімальним .

ОСОБА_2 помилково вважає, що у разі відсутності у нього доходу розмір аліментів має визначатись сумою не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Відсутність доходів не надає боржнику право сплачувати аліменти в мінімальному розмірі, встановленому СК України - 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки не ґрунтується на вимогах ст. 183 СК України, згідно якої аліменти визначаються саме у частці від доходу платника аліментів, і ст. 195 СК України, якою у разі відсутності заробітної плати такий доходів передбачений в якості обчислення заборгованості за аліментами дорівнює розміру середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що стягувач не зверталась до боржника із повідомленням, що їй не вистачає коштів на утримання дітей, є необґрунтованими та безпідставними.

Закон не вимагає такого повідомлення, крім того обов`язком боржника є виконання рішення суду, незалежно від того, чи має стягувач власні кошти на утримання дітей.

Апеляційний суд враховує, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Виходячи зі змісту ст. 451 ЦПК України скарга підлягає задоволенню лише при встановленні, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця прийняті або вчинені не у відповідності до вимог закону, поза межами повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника були порушені.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, скаржник не довів порушення його прав, а також те, що виконавець діяв не в межах повноважень та з порушенням вимог Закону, а тому суд першої інстанції керуючись ч.3 ст. 451 ЦПК України правомірно відмовив в задоволенні скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 268, 367-368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Чарухи Ростислава Ростиславовича в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днівз дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2023 року.

Головуючий: О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська