Провадження № 2/641/367/2023 Справа № 641/8955/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Харків

03 липня 2023 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Богдан М.В.,

за участю секретаря судового засідання Двірник О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

свідка ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі 1 129 000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 16.02.2018 року відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 135000,00 грн., що в еквіваленті становить 5000,00 доларів США строком до 01.07.2018 року. Зазначена позика була оформлена відповідно до вимог діючого ЦК України письмовою розпискою з місцем виконання в Харкові. Сума боргу за договором позики від 16.02.2018 року на сьогодні становить 130000,00 грн. та розраховується наступним чином: позичена сума коштів 135000,00 грн. (еквівалент 5 000,00 доларів США на день звернення до суду) - 5000,00 грн. частково повернута сума у 2020 році. Крім, того, між позивачем та відповідачем 08 вересня 2010 року також було укладено договір позики на виконання умов якого позивач передав відповідачу строком до 08 грудня 2010 року грошову суму у розмірі 1000000,00 грн. Відповідно до умов договору позики ( п. 4) повернення боргу має бути здійснено у м. Харкові. Відповідач виконав зобов`язання за зазначеним договором неналежним чином, сплативши позивачу суму позики у 2020 році лише частково в розмірі 6000,00 грн. Таким чином, сума боргу за договором позики від 08 вересня 2010 року на сьогодні становить 994000,00 грн. та розраховується наступним чином: позичена сума коштів 1000000,00 грн. - 6000,00 грн. частково повернута сума у 2020 році. Отже загальна сума боргу відповідача перед позивачем за договорами позики станом на день звернення із позовом до суду становить 994000,00 грн. + 130000,00 грн. - 1129000,00 грн. Крім того, зобов`язання боржника з повернення позики за борговою розпискою від 16.02.2018 року та договором позики від 08 вересня 2010 року були забезпечені договорами поруки, укладеними між позивачем та першим відповідачем. Відповідно до умов зазначених договорів поруки перший відповідач поручився перед позивачем за виконання боржником, тобто другим відповідачем своїх зобов`язань з повернення грошових коштів за розпискою та договором позики.

До суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ашурової А.Р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на недоведення завалених позовних вимог, просить відмовити у їх задоволенні, та зазначила що, проти позовних вимог ОСОБА_2 категорично заперечує, усі його боргові зобов`язання були виконані перед позивачем вчасно, оригінал Договору позики від 08.09.2010 року був повернутий ОСОБА_2 . Жодних погашень у 2020 році він не робив. Докази позивача про нібито повернення заборгованості у 2020 році у вигляді його довідок не відповідають дійсності. Особа Відповідача 1 - ОСОБА_6 , який нібито виступив поручителем, ОСОБА_2 взагалі невідома. Крім того, вказала, що зобов`язання за Розпискою від 16.02.2018 року ОСОБА_2 також належним чином виконане, але через особисті дружні стосунки, сторони у 2018 році вирішили, що розписка буде позивачем знищена, тому у ОСОБА_2 вона відсутня.

Також, представником відповідача ОСОБА_2 заявлено клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строку давності, оскільки позовна заява подана 22.11.2021 року, а обов`язок з повернення коштів був виконаний до 01.07.2018 року строк позовної давності за нею сплинув 01.07.2021 року.

У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що згідно вимог діючого законодавства підтвердженням виконання зобов`язання за договором позики та розпискою є наявність боргового документу в оригіналі у боржника. Однак, договір позики від 08 вересня 2010 року та розписка від 16.02.2018 року наявні в оригіналі у кредитора, тобто позивача по справі, а отже доводи відповідача не тільки не відповідають дійсності, а і спростовуються матеріалами справи. Тобто доводи відповідача про виконання з його боку зобов`язання з повернення грошових коштів ґрунтується на голослівних твердженнях, які не підтверджені жодним доказом по справі та навпаки спростовуються саме наявністю боргових документів в оригіналі у позивача. При цьому, оскільки другий відповідач повернув позивачу позику лише частково про це було видано позивачем розписки у 2020 році, копії яких долучено до справи. Як свідчать матеріали справи, часткове виконання договору позики від 08 вересня 2010 року та розписки від 16.02.2018 року відбулося з боку другого відповідача в травні 2020 року. Так, наслідком часткового виконання відповідачем перед позивачем зобов`язання з повернення позики є переривання строку позовної давності. Отже, з 20.05.2020 року строк позовної давності за договором позики від 08 вересня 2010 року та розпискою від 16.02.2018 року перервався та розпочався заново, таким чином позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків його спливу. Посилання другого відповідача у відзиві на те, що у 2020 році він не здійснював повернення боргу є фактичним намаганням уникнути відповідальності за невиконані зобов`язання.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі з підстав викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строків давності.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази наявні в справі, дійшов наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 08.09.2010 року укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн., та зобов`язався їх повернути до 08.12.2010 року (а.с. 15).

Згідно з розпискою від 16.02.2018 року ОСОБА_2 взяв у борг 135 000,00 грн. в еквіваленті 5 000,00 доларів США, на строк до 01.07.2018 року (а.с. 4).

За договором поруки від 16.02.2018 року ОСОБА_6 зобов`язався перед ОСОБА_5 відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року (а.с. 5).

Позивачем надано розписки від 20.05.2020 року, в яких зазначено, що останній отримав від ОСОБА_2 грошову суму 6 000,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики від 08.09.2010 року, та грошову суму 5 000,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року, в присутності двох свідків. Розписки містять підпис лише ОСОБА_5 (а.с.16-17).

Визначаючи характер і правову природу цивільних відносин, що виникли між сторонами, судом враховано наступне.

Так, частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Так, судом встановлено, та не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , що між сторонами було укладено договори позики, та договір поруки, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги відповідають наведеним нормам чинного законодавства, є обґрунтованими та підтверджуються доданими матеріалами.

Разом з тим, стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом із тим згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 заявлено клопотання про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Виходячи з вимог діючого законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Водночас, судом встановлено, що початком перебігу позовної давності є строк, до якого мало бути виконано зобов`язання за договором позики від 08.09.2010 року 08.12.2013 року, та за розпискою від 16.02.2018 року, а саме 01.07.2021 року.

Із даним позовом до суду позивач звернувся 22.11.2021 року.

Представник позивача вважає, що перебіг позовної давності за договором позики та за розпискою був перерваний, оскільки 20.05.2020 року позивач отримав від відповідача грошову суму 6 000,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики від 08.09.2010 року, та грошову суму 5 000,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики, оформленого розпискою від 16.02.2018 року, в присутності двох свідків.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

На підтвердження переривання перебігу строку позовної давності, представником позивача долучено до матеріалів справи копії розписок складених позивачем ОСОБА_5 від 20.05.2020 року.

Однак, суд оцінює критично надані представником позивача копії розписок від 20.05.2020 року про отримання позивачем від ОСОБА_2 грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 08.09.2010 року та від 16.02.2018 року, складені в присутності двох свідків, оскільки вони підписані лише самим позивачем, не містять підпису ОСОБА_2 , та не містять даних про свідків, в присутності яких позивач отримав від відповідача грошові кошти, та не містять їх підписів, що не дає можливості підтвердити чи спростувати вказаний факт.

Крім того, оригіналів зазначених документів суду надано не було.

З тих же підстав, суд критично оцінює надані в судовому засіданні покази свідка ОСОБА_4 , який зазначив, що у його присутності 20.05.2020 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти.

Пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позивачем та його представником не подано заяву про поновлення строків, та не зазначено причини пропуску строку позовної давності, не надано доказів, які свідчать про неможливість звернутися до суду з позовом упродовж строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду поза межами визначеного законом строку позовної давності, доказів того, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, та доказів, що підтверджують неможливість позивача звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності не надано, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

З тих же підстав суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 207, 256, 257, 261, 264, 526, 553, 598, 599, 610, 612, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 13, 76, 78, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: М. В. Богдан