Провадження № 22-ц/812/836/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 грудня 2023 року м. Миколаїв

справа № 489/703/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 06 червня 2023 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 07 червня 2023 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про

припинення права власності на частку у спільному майні

та визнання права власності,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила припинити право власності відповідачки на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на цю частку.

Позивачка зазначала, що є власницею 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншого житла не має.

Власницею 1/6 частки цього ж будинку є відповідачка ОСОБА_1 . Крім цієї частини спірного будинку ОСОБА_1 також на праві особистої приватної власності має житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому постійно проживає. Свою частку у спірному житловому будинку відповідачка для проживання не використовує, проте в гаражі, який знаходиться на території домоволодіння, здійснює незаконну підприємницьку діяльність, облаштувавши в ньому авторемонтну майстерню.

З урахуванням особливостей планування, характеристик будинку, інженерних комунікацій, провести його поділ в натурі згідно з ідеальними частками кожного із співвласників технічно неможливо.

Спільне володіння та користування сторонами житловим будинком неможливе, відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні своєю

власністю. Між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, що підтверджується кількістю судових спорів: про усунення перешкод в користуванні власністю (справа № 489/7327/15-ц), визнання права власності на спадкове майно (справа № 489/214/16-ц), визнання права власності в порядку спадкування, визнання частки у спільній власності, зміни часток співвласників та перерозподіл спадкового майна (справа № 489/1162/19).

Частка відповідачки у спірному майні є незначною та складає всього 13,05 кв.м. загальної площі, з яких 9,1 кв.м. житлової. Виділ такої частки в натурі неможливий, а припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача, оскільки у неї наявне інше житло.

Посилаючись на викладене вище, позивачка ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право ОСОБА_1 на цю частку. При цьому вона згодна відшкодувати ОСОБА_1 201 792 грн вартості цієї частки.

Відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала, посилаючись на те, що в належному їй будинку АДРЕСА_2 , проживає її син з родиною, а вона має намір жити у спірному будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року припинено право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та визнано право власності на цю частку за ОСОБА_2 . З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 201 792 грн. грошової компенсації. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 908 грн. судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний будинок був значно поліпшений за рахунок коштів подружжя відповідачки, які вони взяли в кредит, передавши в іпотеку належний їй будинок АДРЕСА_2 ;

Позивачка отримала 5/6 частин домоволодіння в дар від своєї матері ОСОБА_3 .

На території домоволодіння є належний ОСОБА_1 гараж, у якому її чоловік за життя надавав послуги з ремонту автомобілів та був зареєстрований як приватний підприємець.

Оглядова яма, яка знаходиться під гаражем під час обстрілів слугувала родині ОСОБА_1 як бомбосховище.

Також апелянт зазначала, що вважає неприпустимим позбавлення права власності на житло під час воєнних дій, оскільки збереження майна не може бути ніким гарантоване.

Позивачка не жила і не живе у спірному будинку, не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на правильне застосування судом норм права та практики судів вищої ланки.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частка спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 17.02.2018, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В.

Також ОСОБА_1 на праві власності володіє житловим будинком АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 належить 5/6 часток цього житлового будинку на підставі договору дарування від 02.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., та договору дарування від 11.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В.

Згідно висновку Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №21-890 від 04.11.2021 враховуючи об`ємно планувальні рішення житлового будинку провести поділ домоволодіння відповідно до часток співвласників, а саме: 5/6 та 1/6 частки житлового будинку та споруд за адресою: АДРЕСА_3 , технічно неможливо, оскільки загальна площа 1/6 частки в житловому будинку мала та складає 13,1 кв.м., що не відповідає за нормами площі кімнати в однокімнатній квартирі, яка має бути 14 кв.м.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 про проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Згідно висновку судового експерта Лєсків С.А. (свідоцтво № 2054 від 24 листопада 2020 року, видане на підставі Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) від 05 грудня 2023 року, враховуючи вимоги ДБН В.2.2-15-2019 «Будівлі і споруди. Житлові будинки. Основні положення», провести поділ спірного житлового будинку з господарськими будовами та спорудами, на самостійні ізольовані квартири, враховуючи планування, об`ємно-планувальні характеристики, інженерні комунікації, згідно ідеальних часток співвласників та наближених до ідеальних часток співвласників технічно не можливо.

Проте, відповідно до наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 05.02.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 28.02.2006 року № 201/12075 «…На житлові будинки, запроектовані, побудовані (реконструйовані) відповідно до СНіП 02.08.01-89, вимоги ДБН В.2.2-15-2019 не поширюються…».

Спірний житловий будинок збудований у 1967 році.

Отже, для житлових будинків, зведених відповідно до будівельних норм і правил СНІП 2.08.01-09 «Житлові будівлі», затверджених Рішенням Держбуду СРСР № 78 від 16.05.89, розповсюджуються вимоги, вказані в даному технічному нормативі.

Таким чином на спірний житловий будинок поширюються такі норми: - площа житлової кімнати і кухні має бути не менше 8м». У однокімнатних квартирах типу 1А і двокімнатних «А міських будинків допускається проектувати кухні або кухні-інші не менше 5 м»; - у однокімнатних квартирах допускається пристрій суміщених санвузлів. Двері вбиральні, ванни і суміщеного санвузла повинні відкриватися назовні; - вхід у приміщення, обладнане унітазом, безпосередньо з кухні і житлових приміщень (окрім житлових приміщень, призначених для сімей з інвалідами) не допускається. Не допускається розміщення вбиральні і ванни (або душової) безпосередньо над житловими кімнатами і кухнями. Розміщення вбиральні і ванни (або душової) над кухнею допускається в квартирах, розташованих у двох рівнях. Не допускається кріплення приладів і трубопроводів безпосередньо до міжквартирних стін і перегородок, що захищають житлові кімнати.

Ширина підсобних приміщень квартир має бути не менше: кухні 1,7 м, передньої 1,4 м, внутрішньо квартирних коридорів 0,85 м, вбиральні 0,8м, (мінімальна глибина 1,2м)».

Врахувавши зазначені вище вимоги будівельних норм і правил СНІП 2.08.01-09 «Житлові будівлі» та врахувавши, що поділ житлового будинку відповідно до площі, яка ідеально приходиться на частку 1/6 належної відповідачки частини, що складає 13,5 кв.м, експерт прийшов до висновку про наявність технічної можливості провести поділ та визначити порядок користування спірним житловим будинком.

Також у своєму висновку експерт надав варіанти поділу та визначення порядку користування співвласниками спірним майном.

Позиція апеляційного суду

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: "висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

До таких же висновків прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 11 грудня 2023 року у цивільній справі № 422/7979/21 (провадження № 61-3161св23), застосувавши аналогічні правові висновки Верховного Суду.

Апеляційний суд враховує висновок експерта про наявність технічної можливості провести поділ житлового будинку між власниками, та надані варіанти поділу, які вказують на можливість поділу відповідно до визначених часток співвласників та з незначним відхиленням від цих часток, у тому числі на користь позивачки ОСОБА_2 .

Як зазначалося вище, за правилами статті 365ЦК України, припинення права власності на частку у майні можливе, зокрема, у разі коли річ є неподільною. Проте, у справі, яка переглядається, висновок експерта вказує на те, що спірний будинок можливо поділити та експертом надано варіант його поділу.

Також припинення права на частку можливе за умови неможливості спільного володіння та користування майном. Проте у цій справі експертом запропоновано три варіанти порядку користування житловим будинком. Хоч сторони і визнають, що мають тривалі неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне користування майном, але колегія суддів вважає, що за наявності підтвердженої експертизою можливості реального поділу та варіантів користування спірним житловим будинком, та враховуючи незгоду відповідачки з позбавленням її права власності на частку, доцільнішим може бути реальний поділ домоволодіння чи спільне користування ним, чим задоволення позовних вимог про позбавлення співвласника права на частку.

За пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, припинення права власності на частку можливе у випадках, коли воно не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Проте суд приходить до висновку, що у цій справі припинення права власності завдасть істотної шкоди співвласниці ОСОБА_1 , оскільки її частка у спірному будинку не є незначною, експертом доведено можливість реального поділу будинку та виділення її частки, та ОСОБА_1 категорично заперечує проти позбавлення її права на цю частку, вважаючи це грубим порушенням її прав власника.

Також суд апеляційної інстанції враховує те, що відповідачка ОСОБА_1 має інше житло, проте, виходячи з її пояснень, вона має наміри залишити його дітям, а сама бажає проживати у належній їй частині спірного будинку, оскільки тривалий час опікувалася ним, поліпшувала його за кошти своєї родини, у тому числі за рахунок кредитних коштів.

Доводи позивачки про те, що відповідачка ОСОБА_1 у спірному будинку не проживає правового значення не мають, оскільки місце проживання власника та місцезнаходження майна на зміст права власності не впливають.

Отже, оскільки у справі, яка переглядається, відповідачка ОСОБА_1 категорично заперечувала проти позбавлення її права власності на частку в будинку та сторони не дійшли згоди щодо розміру компенсації вартості цієї частки, існують варіанти спільного користування та поділу домоволодіння, частка ОСОБА_1 у спірному будинку 13,05 кв.м не є незначною, колегія суддів приходить до висновку про неможливість позбавлення ОСОБА_1 її права власності на частку у спільному майні.

Крім іншого апеляційний суд вважає недоцільним позбавляти власника права власності на частку у житловому приміщенні під час дії воєнного стану.

За таких обставин колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_1 права власності на її частку в майні.

На підставі викладених вище обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 29 грудня 2023 року