Номер провадження: 22-ц/813/2485/23
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Маломуж А.І. 08 грудня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що квартира номер АДРЕСА_1 належала її матері ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна за №15702, зареєстрованого Одеською товарною біржою 22.07.1996 року, та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №2 допк., на стор. 204, за реєстровим номером 64.

23.09.2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивачки.

22.09.2016 року ОСОБА_4 уклала з відповідачкою, яка була її невісткою, договір купівлі-продажу спірної квартири.

Вказаний договір оспорювався ОСОБА_4 , так як остання вважала, що уклала договір внаслідок помилки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і позивач вважає себе правонаступником дій померлої матері.

ОСОБА_3 вважала, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.07.1996 року за №15702, зареєстрований Одеською товарною біржою та в Одеському міському бюро технічної інвентаризації є недійсним так як Цивільним кодексом УРСР, який діяв на той час, передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). За цих підстав, такий договір не відповідав вимогам Закону і подальше відчуження спірного нерухомого майна порушує право власності ОСОБА_3 , а саме вступ до спадщини на підставі заповіту.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при укладенні оскаржуваного договору сторонами було суттєво порушені вимоги Постанови правління НБУ від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», оскільки згідно висновку оцінювача, вартість двокімнатної квартири у м. Одеса складає не більше 5500 доларів США. На думку ОСОБА_3 , зазначене вказує на недійсність правочину.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 належала на праві власності квартира номер АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна за №15702, зареєстрованого Одеською товарною біржою 22.07.1996 року, та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №2 допк., на стор. 204, за реєстровим номером 64, в якій остання була зареєстрована.

23.09.2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивачки.

22.09.2016 року ОСОБА_4 уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Належних доказів того, що ОСОБА_3 прийняла спадщину та є правонаступником померлої ОСОБА_4 , судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.09.2017 року, ОСОБА_3 зазначала, що вказаний договір підписаний її матір`ю під впливом помилки, вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а фактично уклала договір купівлі-продажу. Крім того, позивач посилалась на те, що договір купівлі-продажу, зареєстрованій на товарній біржі, не був укладений відповідно до вимог законодавства, тобто нотаріально посвідчений, тому при оформленні спірного договору дарування мало місце порушення «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За змістом статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести саме та особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу від 22.07.1996 року ОСОБА_4 помилялась щодо природи укладеного договору, вважаючи, що посвідчує у нотаріуса договір довічного утримання.

Так, в оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 22.07.1996 року зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Договір купівлі-продажу від 22.07.1996 року підписаний сторонами, справжність підпису ОСОБА_4 в судовому засіданні не оспорювалась.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що, виходячи з віку ОСОБА_4 на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.07.1996 року, рівня освіченості, життєвого досвіду, стану здоров`я, те, що на час підписання договору, вона читала та підписувала договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач, її матір помилялась, продаючи квартиру, ОСОБА_3 не доведено.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що не є підставою для задоволення позову посилання в ньому на те, що при оформленні спірного договору купівлі-продажу від 22.07.1996 року мало місце порушення «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на момент посвідчення нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу від 22.07.1996 року, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 22.07.1996 року за № 15702, зареєстрований на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально.

Так, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна за № 15702 від 22.07.1996 року) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

За умовами договору № 15702 від 22.07.1996 року, згідно ст. 15 Закону України «Про Товарну біржу», даний договір купівлі-продажу нерухомого майна був зареєстрований на Одеській товарній біржі та не підлягав подальшому нотаріальному посвідченню.

Крім того, посилання в позові на недотримання форми договору купівлі-продажу, передбаченої ст. 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) судом до уваги не прийнято, оскільки за даною нормою договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Ця норма цивільного права не поширюється на договори купівлі-продажу квартир.

Відповідно до п. 1.2 Глави 2 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.4 Постанови № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» вбачається, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений договір купівлі-продажу № 15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі, відповідав вимогам закону, який був чинний на той час, та сторонами цього договору його положення не оскаржувались, недійсним спірний договір не визнавався.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано залишено без задоволення клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позовну заяву ОСОБА_3 було подано в межах строку позовної давності.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при укладенні оскаржуваного договору сторонами було суттєво порушені вимоги Постанови правління НБУ від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», оскільки згідно висновку оцінювача, вартість двокімнатної квартири у м. Одеса складає не більше 5500 доларів США, що вказує на недійсність правочину.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що згідно положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 у позовній заяві не ставилось питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав недотримання вимог Постанови правління НБУ від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», то у суду апеляційної інстанції відсутні передбачені законом повноваження для надання правової оцінки вказаним доводам апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи оскаржуване рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 06 липня2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе