Справа № 464/5445/23
пр.№ 2/464/1525/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі судді Шашуріної Г.О.

секретаря судового засідання Гелеш Т.І.,

за участю учасників провадження:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 464/5445/23 за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованої будівлі загальною площею 55,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) з припиненням права власності ОСОБА_2 на будівлю загальною площею 55,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою від 17 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання в справі.

Ухвалою від 13 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

В обґрунтування заявленого позову позивач покликається на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності. Однак, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 55,0 кв.м. за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1898 від 20.07.2010 року, посвідчений Єгоровою Н.Ю., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Окрім цього, на підставі договору дарування 15.07.2019 року ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 1/2 частки на праві приватної власності приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м. Також, на підставі договору дарування 29.08.2019 року ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 1/2 частки на праві приватної власності приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м. При цьому, ОСОБА_2 не зверталася до Львівської міської ради та її виконавчих органів з проханням оформлення права користування /власності на земельну ділянку на якій розміщено об`єкт, що був предметом купівлі - продажу. За результатами обстеження земельної ділянки управлінням державного контролю за використанням та охороною земель, встановлено, що дана ділянка комунальної власності орієнтовною площею 0,0055 га фактично використовується для обслуговування кіоску. За приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тимчасові споруди не підлягають державній реєстрації. За пунктом «б» частини 3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відтак, просить суд задовольнити їх позов, усунути перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованої будівлі загальною площею 55,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) з припиненням права власності ОСОБА_2 на будівлю загальною площею 55,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на те, що є належним власником приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м. При цьому, законність набуття права власності позивач не оспорює. А обраний позивачем спосіб захисту не передбачений ч.2 ст.16 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення, аналогічні мотивам позовної заяви. Просить позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов заперечили з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Просять в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши вступні слова учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Судом встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 55,0 кв.м. за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу з ФОП ОСОБА_5 №1898 від 20.07.2010 року, посвідчений Єгоровою Н.Ю., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.

На підставі договору дарування 15.07.2019 року ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 1/2 частки на праві приватної власності приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м.

На підставі договору дарування 29.08.2019 року ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 1/2 частки на праві приватної власності приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м.

Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт "б" частини 3 статті 152 ЗК України).

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Тобто єдиною підставою для набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

У частині 1 статті 375 ЦК України визначено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з частинами 1, 2, 3, 4 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року по справі № 916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено принципи державної реєстрації, відповідно до яких, зокрема речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом; правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19.

Наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості «принципу внесення», в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Судом встановлено, що відповідач не є забудовником, спірний об`єкт набув на підставі правочину.

Так, 20.07.2010 року ФОП ОСОБА_5 продала, а відповідач ОСОБА_2 придбала кіоск по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0031 га кадастровий номер :04:005:0039

07.07.2011 року між Львівською міською радою і ОСОБА_2 було укладено Договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0031 га кадастровий номер :04:005:0039 по АДРЕСА_1 га 5 років для обслуговування малої архітектурної форми.

На підставі договору дарування 15.07.2019 року ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 1/2 частки на праві приватної власності приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м.

На підставі договору дарування 29.08.2019 року ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 1/2 частки на праві приватної власності приміщення - кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,0 кв.м.

Судом в судовому засіданні досліджено постанову про закриття кримінального провадження від 24 квітня 2023 року дізнавача СД відділу поліції №2 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, відповідно до якої досудове розслідування у межах кримінального провадження №0000488 від 23.11.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, що стосується законності набуття та оформлення права власності на кіоск загальною площею 55 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101) - припинено, а провадження в цій частині закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину.

14.11.2019 року ОСОБА_2 звернулася до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 і листом від 02.03.2020 року листом Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради їй в цьому було відмовлено.

Враховуючи викладене, суд, оцінивши фактичні обставини цієї справи та встановивши, що право власності на будівлю кіоску загальною площею 55,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), набуте ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 липня 2010 року, а в подальшому - на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29 серпня 2019 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто відповідач є власником зазначеного майна у визначений законом спосіб, доходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вказаний висновок відповідає таким загальним засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Вищевказана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 15.02.2022 року у справі № 712/9407/20.

Вирішуючи питання судових витрат, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 82, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_2 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач Львівська міська рада, , м. Львів, пл. Ринок, 1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Повне рішення суду складено 29 грудня 2023 року.

Суддя Г.О.Шашуріна