Номер провадження: 22-ц/813/716/23
Справа № 520/4800/19
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Козловій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

07.03.2019 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (т. 1, а.с. 2-4).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості були задоволені. А саме суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики від 02.10.2017 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) частково у сумі 25 000 гривень. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 02.10.2017 у сумі 15 401 564, 63 грн, в т.ч. суму позики у розмірі 13 989 027, 56 гривень, нараховані проценти за користування сумою позики у розмірі 1 397 563, 30 грн, та 3 % річних у розмірі 14 973, 77 гривень. А також стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 9 605 гривень (т. 2, а.с. 18-23).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2020 року в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суд вирішив відмовити (т. 2, а.с. 54-56).

Не погоджуючись із заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, яка була зареєстрована судом першої інстанції 08.12.2020. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначає, що суд не дотримався принципу неупередженості при розгляді справи, судом зазначалась адреса в судових повістках, за якою апелянт не проживає, хоча апелянт повідомила адресу свого фактичного проживання та залишила контактний номер телефону, а також судом не була забезпечена можливість ОСОБА_1 надати заперечення та пояснення по справі. Крім того, апелянт зазначає, що договором позики, що є підставою позову, строк повернення позики не встановлений. Як зазначає апелянт, оскільки договором не передбачений конкретний строк оплати, строк оплати настає з дня пред`явлення вимоги, натомість знаючи про зміну місця проживання апелянта, ОСОБА_2 свідомо направив вимогу за попереднім місцем проживання, а відтак вимога належним чином пред`явлена не була. Також апелянт зазначає, що сама заборгованість в будь-якому разі не має під собою жодного підґрунтя, оскільки між нею та позивачем відбулась угода про розподіл корпоративних прав, згідно Корпоративного договору від 21.02.2019 після розподілу корпоративних прав будь-які договори позики вважаються розірваними без укладення додаткових документів, на підставі корпоративного договору, за яким відбулись обставини описані ним. При цьому, апелянт зазначає, що на позику в 14 000 000 грн договір поруки укладений лише на суму 25000 грн, при цьому відповідно до умов договору поруки боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність лише в межах 25000 грн. Однак в договорі поруки відсутні відомості про суму основного зобов`язання та строк виконання основного зобов`язання, що підтверджує фіктивність договору. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 2, а.с. 92-102).

29.01.2021 від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що корпоративний договір від 21.02.2019 не має жодного відношення до договору позики від 02.10.2017; ОСОБА_1 не повідомляла позивача про зміну місця її проживання, вимога про повернення коштів була направлена за адресою, яку відповідач зазначила в договорі позики та розписці; в межах даної справи Одеським апеляційним судом вже розглядалося питання про направлення справи за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва та апеляційний суд скасував ухвалу суду першої інстанції про направлення справи за підсудністю; у відкритому доступі наявна інформація про те, що ОСОБА_1 є бенефіцеарним власником декількох юридичних осіб, в тому числі новостворених, та вона зазначає свою адресу: АДРЕСА_1 ; договір оренди нежитлового приміщення у АДРЕСА_2 був розірваний з причини непогашення заборгованості ОСОБА_1 ; саме ОСОБА_1 запропонувала ОСОБА_3 як поручителя за договором позики. Тому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 118-119).

В додаткових поясненнях апелянт зазначила, що окрім нерухомого майна орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де вона тимчасово проживає та отримує за вказаною адресою всю кореспонденцію (т. 2, а.с. 141-143).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року (у складі колегії суддів: головуючого-судді Цюри Т.В., суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження (т. 2, а.с. 106). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року справа була призначена до розгляду (т. 2, а.с. 133).

На підставі рішення Вищої ради правосуддя №763/0/15-23 від 01 серпня 2023 року суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 серпня 2023 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів в складі: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.08.2023 справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 212-213).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 адвокат Гороховська Альона Олександрівна просила задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Приймаючи оскаржуване заочне рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з`явились, доводів позивача не спростували, з клопотаннями про витребування доказів, призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи тощо до суду не звертались. Дійшовши висновку про обґрунтованість позову, суд першої інстанції вирішив задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи 02.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. Відповідно до пунктів 1, 2 Договору Позикодавець, у порядку, визначеному у цьому Договорі, передає Позичальнику грошові кошти у сумі 13 925 092,00 грн, а Позичальник, у порядку, визначеному у цьому Договорі, зобов`язується повернути Позикодавцю одержану від нього Суму позики з нарахованими відсотками за час користування позикою. Відповідно до курсу гривні до доларів США, який, за згодою Сторін, розраховується як курс першої угоди купівлі на міжбанківських торгах на дату здійснення відповідних платежів, сума позики еквівалентна 523 302,00 доларів США.

Згідно з п. 4 Договору проценти за користування сумою позики встановлюється в розмірі 7% річних від суми позики. Пунктом 5 Договору передбачено, що позика має бути повернена Позичальником Позикодавцеві у доларах США, у сумі, зазначеній у п. 2 цього Договору, або у гривні за курсом, що розраховується як курс першої угоди купівлі на міжбанківських торгах на дату здійснення відповідних платежів. Отримання позики у сумі, що в гривневому еквіваленті дорівнює 523 302,00 доларів США, підтверджується укладеною 02.10.2017 розпискою ОСОБА_1 .

Строк повернення позики за Договором позики від 02.10.2017 року не був встановлений Сторонами.

У договорі позики від 02.10.2017 та в розписці від 02.10.2017 зазначена адреса проживання та реєстрації позичальника АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 5,6).

02.10.2017 в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 02/10-2017, відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_3 поручився за ОСОБА_1 частково, в певній частині зобов`язань, що обмежена сумою 25 000,00 грн.

Згідно з п. 2.1. Договору поруки «у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) Боржником будь-якого з указаних в Основному договорі Зобов`язань, Кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до Боржника, так і до Поручителя, або до Боржника і Поручителя одночасно, які несуть солідарну відповідальність перед Кредитором.

Відповідно до положень ст. 3 ЦК України добросовісність є однією з загальних засад цивільного законодавства.

Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність є основоположною категорією в розмежуванні належного здійснення цивільних процесуальних прав і зловживання такими правами.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

За ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

Згідно з ч. 4 цієї статті суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У своїй правозастосовній практиці ЄСПЛ наголошує на дотриманні принципу пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зловживання правом не повинно призводити до того, що особа втрачає усіляку можливість свого судового захисту. Суд лише повинен не дати особі досягти того, що вона прагне досягти зловживальницькою дією, зберігаючи розумний баланс інтересів учасників цивільно-правових відносин (постанова КЦС ВС від 30.05.2022 в справі № 2-49-2005).

При кваліфікації дій учасника справи необхідно аналізувати чи дії сторони мають ознаки умислу чи учасник справи допустився помилки.

За обставинами даної справи, позивач направив вимогу про повернення боргу відповідачці ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 9,10, 13). За вказаною адресою відповідачці направлялася судова кореспонденція в справі судом першої інстанції. Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 , якою вона повідомила ОСОБА_2 про зміну місця свого проживання з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 . Вказана заява була направлена засобами поштового зв`язку та отримана ОСОБА_2 , про що свідчить рекомендоване повідомлення (т. 2, а.с. 64-65). Вказані обставини не були спростовані в процесі розгляду справи. Крім того, відповідачка в процесі розгляду справи неодноразово наполягала на контактній адресі: АДРЕСА_2 , за якою вона винаймала нерухоме майно (нежитлове приміщення для ведення підприємницької діяльності та квартиру АДРЕСА_4 для проживання).

В процесі розгляду справи відповідач зазначала, що позивач з метою зміни підсудності долучив договір поруки з ОСОБА_3 . При цьому, відповідач звернула увагу на те, що сума позики за договором складає 14 000 000, а договір поруки укладено на суму 25 000 грн. Також відповідач звернула увагу на те, що ФОП ОСОБА_3 тісно співпрацює з позивачем.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в договорі позики від 02.10.2017, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інформація про укладення договору поруки в якості забезпечення виконання зобов`язань відсутня.

Також апеляційний суд зауважує, що позичальником, до якого і пред`явлена основна сума позовних вимог, є ОСОБА_1 , з якої позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 15 401 564,63 грн. Договір поруки укладений на 25 000 грн, що очевидно є неспівмірним з сумою заборгованості. При цьому, позивач звертається до суду з позовом не за місцем проживання позичальника, з якого просить стягнути основну суму заборгованості, а за місцем проживання поручителя, яка фактично є «зручною» для позивача з огляду його проживання в м. Одесі. При цьому, позивач в процесі розгляду справи жодним чином не пояснив чому він звернувся саме за адресою проживання поручителя, а не за відомою йому (на чому він неодноразово наполягав) адресою проживання позичальника АДРЕСА_1 .

Вказані обставини свідчать про те, що позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості саме до Київського районного суду м. Одеси з огляду на його територіальну зручність для позивача та з метою уникнення формальних процедур (встановлення адреси проживання та належного повідомлення позивача про розгляд справи), що, як наслідок, унеможливлює повне та всебічне встановлення обставин, що мають значення для справи.

Вище наведені обставини справи дають підстави стверджувати, що позивач всупереч забороні, встановленій ст. 44 ЦПК України та зловживаючи своїми процесуальними правами вчинив дії з метою зміни підсудності справи. Тому, апеляційний суд вважає необхідним застосувати відповідні процесуальні наслідки, передбачені цивільним процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

ОСОБА_1 зареєстрованою/знятою з місця реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться, так само як в м. Хмельницькому або Хмельницькій області (т. 1, а.с. 22,23).

Договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був розірваний з причин непогашеної заборгованості, що підтверджується наявним в матеріалах справи листом ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 194, 201).

Відповідно до акту приймання-передачі ОСОБА_1 (орендатор) здала, а ОСОБА_6 (орендодавець) прийняла квартиру АДРЕСА_5 (т. 2, а.с. 148).

Разом з тим, відповідно до договору позики, розписки, довіреності, корпоративного договору та інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які наявні в матеріалах справи єдиним зареєстрованим місцезнаходженням ОСОБА_1 на території України є: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 5,6,34,35-40, т. 2, а.с. 120-123). Оскільки право вибору альтернативної підсудності належить виключно позивачу (у випадку, що розглядається п. 9 ст. 29 ЦПК України), а апеляційний суд не може підміняти позивача, тому з врахуванням виявлених зловживань, визначено загальну підсудність справи за ч. 1 ст. 28 ЦПК України.

За ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Таким чином, враховуючи вище встановлені обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а позивач допустив зловживання процесуальними правами в частині зміни підсудності справи, апеляційний суд на підставі ст. 378 ЦПК України скасовує оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції та направляє справу за встановленою підсудністю - до Красилівського районного суду Хмельницької області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 367, 368, 374, 378, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року скасувати, матеріали справи передати за встановленою підсудністю.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 28 грудня 2023 року

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк