Справа № 462/5050/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Палюх Н.М.,

при секретарі: Демидюк О.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Позивач 27 вересня 2022 року звернувся у суд з позовом до відповідачів, у якому просить стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на його користь заборгованість у розмірі 920 288, 94 грн. та судові витрати. В обґрунтування свої вимог покликається на те, що він передав ОСОБА_3 заготовки для мозаїчного паркету (заготовки пилені дубові для виготовлення мозаїчного паркету). На підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_3 написав боргову розписку (акт звірки розрахунків), у якій зазначив: «станом на 04.08.2021 я, ОСОБА_3 не розрахувався за заготовки до мозаїчного паркету на суму 25 190 євро». У подальшому останній неодноразово обіцяв погасити вищевказану заборгованість, однак така не погашена. Таким чином, станом на 05.09.2022 заборгованість ОСОБА_3 перед ним становить 25 190 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 920 288,94 грн. 06.09.2022 ним на адресу ОСОБА_3 скеровано письмову вимогу про сплату боргу, однак така залишилась без реагування. Окрім цього, враховуючи, що ОСОБА_3 на момент виникнення боргових зобов`язань перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , відтак заборгованість за такими зобов`язаннями підлягає стягненню у солідарному порядку. За наведеного просив позов задовольнити.

29 вересня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

29 вересня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна:1074281 та, яка належить на праві власності ОСОБА_5

10 листопада 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Багрій О.Л. подав відзив на позовну заяву, у прийнятті якого ухвалою суду, занесеною у протокол судового засідання від 12 грудня 2022 року, відмовлено /а.с.56/.

28 грудня 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Багрій О.Л. подав письмові пояснення з приводу заперечень на заявлений позов, у яких зазначає, що акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність у акті звірки підписів перших керівників сторін або інших повноважних осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність у акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Окрім цього, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів. Відтак, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін. Також вказує на те, що позивачем не долучено до позовної заяви доказу на підтвердження укладання договору про новацію, у зв`язку з відсутністю такого, заявлена вимога про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики є безпідставним, так як важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.

У подальшому позивач подавав додаткові письмові пояснення, у яких зазначає, що долучений ним до позовної заяви документ під назвою «акт звірки» за своїм змістом є борговою розпискою, що підтверджує грошове зобов`язання відповідача перед позивачем. ОСОБА_3 , як фізична особа, звернувся до нього, як до фізичної особи, з проханням позичити йому 60 м.куб заготовки на умовах повернення. Факт отримання заготовки було підтверджено розпискою, у якій зазначено кількість (60 м. куб) та вартість (15 тис.євро). Якщо взяти до уваги кількість та вартість двічі переданих заготовок для виготовлення індустріального паркету, за які ОСОБА_3 не розрахувався, то загальна сума становить 25 190 євро. 04.08.2021 під час його зустрічі з ОСОБА_3 у приміщенні його кабінету, він отримав розписку, у якій зазначена загальна сума заборгованості у розмірі 25 190 євро, а також повернув йому дві попередньо написані ним розписки.

11 січня 2023 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю із підстав, аналогічних викладеним у позовної заяві та письмових поясненнях. Просили такі задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Надали пояснення аналогічно наведеним у письмових поясненнях. Просили у задоволенні такого відмовити повністю. При цьому ОСОБА_3 додатково пояснив, що він звертався до ОСОБА_1 з проханням продати заготовки для виготовлення паркету, оскільки за певних обставин у нього погіршилось фінансове становище, зокрема виникла заборгованість перед працівниками по заробітній платі. Проте він розрахувався з ОСОБА_1 у повному обсязі, розрахувавшись за поставлений товар з ТОВ «Інтердерев».

Відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились, хоча про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у справі докази, встановивши наступні обставини справи, приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у 2018 році отримав від ОСОБА_1 заготовки для мозаїчного паркету для подальшої реалізації. У судовому засіданні відповідач визнав, що у 2018 році він звертався до позивача з пропозицією продати або позичити заготовки для виготовлення індустріального паркету.

04 серпня 2021 року актом звірки розрахунку ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 гроші за передані йому заготовки для мозаїчного паркету на суму 25190 євро /а.с.4/. Вказаний акт був написаний відповідачем власноручно, добровільно, без фізичного та морального тиску.

Таким чином, між сторонами не припинилося зобов`язання, що виникло з договірних відносин про реалізацію товару, та не виникло зобов`язання, що виникає з договору позики. При цьому, подальший спосіб реалізації товару ОСОБА_3 (використання відповідачем товару для погашення заборгованості перед іншими котрагентами, здійснення погашення заробітної плати, тощо) немає суттєвого значення при вирішенні даної справи.

26 вересня 2022 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_3 письмову вимогу про сплату заборгованості, в якій просив сплатити заборгованість у сумі 920288,94 грн., що становить еквівалент 25190 євро за офіційним курсом НБУ станом на 05 вересня 2021 року /а.с.11/.

Відповідач у судовому засіданні не заперечив того факту, що позивач до нього періодично звертався із вимогами сплати коштів, проте пояснив, що вважає, що він розрахувався з ОСОБА_1 у повному обсязі, розрахувавшись за поставлений товари з ТОВ «Інтердерев».

Частиною 2 стаття 530 ЦК України визначено терміни виконання зобов`язання, зокрема у випадку, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Разом з тим, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 25190 євро, що еквівалентно 920 288 гривень 94 копійки станом на час звернення з позовом до суду, оскільки відповідач не розрахувався за отриманий ним на реалізацію товар.

Щодо покликання сторони відповідача на те, що позивачем не долучено до позовної заяви доказу на підтвердження укладання договору про новацію, у зв`язку з відсутністю такого, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Новація це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов'язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Відтак, акт звірки від 04 серпня 2021 року, на підставі якого пред`явлено позов, не є договором новації боргу, оскільки в ньому відсутні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін, відповідачем не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження своєї позиції, а тому такі покликання не заслуговують на увагу суду.

Крім цього, суд зазначає, що сам факт того, що позивач також помилково зазначив про новацію боргу у позові, ця обставина ніяким чином не впливає на те, що з відповідача слід стягнути суму боргу.

Щодо покликання сторони відповідача на те, що між сторонами виникли господарські правовідносини, суд зазначає наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла на час пред`явлення позову) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Аналогічна стаття міститься у новій редакції ЦПК України, зокрема у частині першій статті 19.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 12 ГПК України (тут і далі - у редакції на час пред`явлення позову) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

З аналізу пункту 1 частини першої статті 12 ГПК України вбачається, що укладення договору між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем не є безумовною підставою для розгляду спору між ними в порядку господарського судочинства, оскільки для цього слід встановити наявність саме господарських правовідносин між сторонами. За відсутності господарських правовідносин між сторонами, спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною другою статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

З аналізу наведених вище норм матеріального права слід дійти висновку, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є керівником ТОВ «Торгова група «Тиса» та ДП «Латориця» ТОВ «Торгова група «Тиса».

ОСОБА_1 з 08.11.2007 до 16.12.2020 був зареєстрований як фізична особа підприємець, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим станом на 29.12.2022 /а.с.87-88/.

Таким чином, на момент складання ОСОБА_3 акту звірки розрахунків, ОСОБА_7 не був зареєстрований як фізична особа підприємець, а також не був керівником будь-якого суб`єкта господарювання.

З пояснень позивача та свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_1 купував у суб`єктів господарювання, в тому числі і ТОВ «Люмберг-Україна», ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_13 дерев`яні заготовки як фізична особа, що також підтверджується товарно-транспортними накладними від 28.12.2020, 07.09.2018, 15.05.2019, 20.06.2019 /а.с.224-226/.

Як убачається з акту звірки розрахунків, ОСОБА_3 склав такий акт як фізична особа, без зазначення будь-яких відомостей про те, що він є керівником будь-якого суб`єкта господарювання.

ОСОБА_3 не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу товару, укладений між ним та позивачем, є господарським, та того, що дерев`яні заготовки ОСОБА_1 продавав саме юридичній особі, а не йому як фізичній особі.

Отже, у цій справі суб`єктний склад це фізичні особи, між якими наявний спір про цивільне право, а саме стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу товару.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які розглядають у порядку цивільного судочинства.

Щодо доводів про солідарне стягнення заборгованості з обох відповідачів суд зазначає наступне.

Судом з`ясовано, що на час укладення розписки від 04.08.2021 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц зазначив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору чи договору позики у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що вказаний акт звірки від 04.08.2021 будь-яким чином стосується сім"ї ОСОБА_3 .

Крім цього, положення ст. 65 СК України передбачають отримання письмової згоди другого з подружжя у разі укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна.

З матеріалів справи вбачається, що предметом договору є заготовка для мозаїчного паркету на суму 25190 євро, що виходить за межі дрібного побутового правочину. Проте, позивачем не було надано доказів того, що ОСОБА_5 надавала письмову згоду на укладення вказаного правочину.

Отже, підстави для стягнення боргу у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості лише з одного відповідача ОСОБА_3 .

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 в користь позивача судовий збір у розмірі 9699 грн.

На підставі ст. ст. 524, 530, 533, 655, 692, 694, 1053 ЦК України, керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд-

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 920 288 (дев`ятсот двадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень 94 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9699 гривень судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.12.2023.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя: