ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1063/23; 22-ц/821/1200/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/1709/22 Категорія: 304090000 Прилуцький В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Єсика Володимира Олександровича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Чекраської області від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та неустойки за договорами позики, -

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він та ОСОБА_2 уклали договір позики від 20 квітня 2021 року та від 13 травня 2021 року. Відповідно до розписки від 20 квітня 2021 року позивач надав відповідачу кошти в борг в сумі 6960,00 доларів США з терміном повернення боргу до 25 грудня 2021 року та відповідно до розписки від 13 травня 2021 року надав в борг кошти в сумі 7050,00 доларів США з терміном повернення боргу до 25 грудня 2021 року. Позивач зазначає, що відповідач повернув йому суми позики за розписками, однак не сплатив пеню, яка передбачена в розписках в розмірі 0,15% в день за кожен день прострочення. Таким чином вказує, що відповідач має йому сплатити пеню за договором позики від 20 квітня 2021 року в сумі 1817,04 доларів США, а за договором позики від 13 травня 2021 року 1762,96 доларів США. Окрім того просив стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу.

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за розпискою від 20 квітня 2021 року в сумі 1817 доларів США 04 центи та від 13 травня 2021 року в сумі 1762 доларів США 95 центів, а також судові витрати.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки термін повернення боргу відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 за договорами позики від 20 квітня 2021 року та від 13 травня 2021 року, закінчився 25 грудня 2021 року, відповідно після закінчення цього строку, позивач не має права на стягнення з відповідача пені, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Враховуючи викладені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), а також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц (провадження № 61-8449св18), від 31 липня 2020 року у справі № 914/128/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 760/19023/18 (провадження № 61-4204св20), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Окрім того, судом взято до уваги, що позивач у розписках, наданих відповідачу 18 вересня 2022 року, вказав, що претензій до відповідача щодо виконання зобов`язань сплати боргу, відсотків та пені немає. Кошти передані особисто в руки на день написання розписки.

Додатковим рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2023 року заяву про розподіл судових витрат подану представником відповідача ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що від представника позивача та позивача клопотань про зменшення розміру витрат, які просить стягнути представник відповідача, до суду не надходило. В ході розгляду заяви в судовому засіданні позивач такого клопотання також не заявив.

З копії акту приймання передачі наданих послуг від 08 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатив адвокату Єсику В.О. 11000,00 грн. витрат за надання правової допомоги.

Суд вважав, що визначена адвокатом Єсиком В.О. сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі, оскільки позивач не звільняється від сплати витрат на правову допомогу.

Не погодившись з рішенням суду по суті спору, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та з недотриманням норм матеріального права, не відповідає фактичним обставинам справи, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно застосовано при вирішенні даного спору зміни до ст. 625 ЦК України згідно Закону України «Про внесення змін до податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період військового стану».

Вказує, що судом не враховано черговість погашення вимог визначеної у статті 534 ЦК України, що свідчить про те, що відповідачем не сплачено тіло кредиту за договором позики №1 у сумі 1817,04 дол. США, і саме на стягненні цього боргу наполягав позивач в уточненій позовній заяві від 18.09.2022 року, а за договором позики № 2 така сума становить 1762,95 дол. США.

Також до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга від представника ОСОБА_2 адвоката Єсика В.О., в якій вказує про необхідність зміни рішення суду в частині мотивів відмови у позові.

Зазначає, що відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який триває до теперішнього часу.

Отже, на період воєнного стану боржники звільняються від оплати відсотків та інфляційних втрат, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 вказує, що доводи поданої апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції та їм надана правова оцінка судом.

Своїм правом на подання відзиву також скористався представник ОСОБА_2 адвокат Єсик В.О., в якому вказав, що 18.09.2022 року позивач оформив розписки про отримання грошових коштів від відповідача. В даних розписках зазначено про відсутність претензій до відповідача щодо виконання останнім своїх зобов`язань по сплаті боргу відсотків та пені.

Враховуючи наведене, вважає, що відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем, а тому відсутні підстави для задоволення вимог.

Під час судового розгляду позивач та його представник не заперечували факту отримання від відповідача грошових коштів в розмірі 14010 дол. США.

Крім того, звернуто увагу, що відсутні достатні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені, яка нарахована після закінчення строку виконання позичальником своїх зобов`язань.

Також ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою на додаткове рішення суду, в якій вказує, що його ухвалено з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та відмовити у задоволенні заяви представника відповідача.

У апеляційній скарзі посилається на те, що йому не було вручено заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, що у свою чергу позбавило його права на подання зауважень чи заперечень.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг доходить наступних висновків.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

20 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 уклав договір позики з відповідачем ОСОБА_2 шляхом надання останньому грошових коштів під розписку у розмірі 6960,00 доларів США з кінцевим терміном повернення боргу до 25 грудня 2021 року. Копія розписки наявна в матеріалах справи (т. 1 а.с. 8-9).

Окрім того між позивачем та відповідачем 13 травня 2021 року було укладено договір позики грошових коштів в сумі 7050,00 доларів США з кінцевим терміном повернення боргу до 25 грудня 2021 року. Копія розписки наявна в матеріалах справи (т. 1 а.с. 10-11).

Відповідно до вказаних вище розписок відповідач зобов`язався повернути позивачу кошти до 25 жовтня 2021 року. У випадку не повернення платежу в строки зазначені в розписках, відповідач зобов`язався сплатити позивачу додаткову неустойку у формі пені в розмірі 0,15% в день від суми позики, з дня виникнення прострочення до дня повернення чергового платежу в гривнях у співвідношенні долара США, за кожен факт затримки оплати грошового внеску (т. 1 а.с. 8-9, 10-11).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 сплатив позивачу кошти в сумі 6960,00 доларів США та 7050,00 доларів США, що підтверджується копіями розписок від 18 вересня 2022 року (т. 1 а.с. 89-90).

Відповідно до змісту зазначених розписок ОСОБА_1 підтвердив, що претензій щодо виконання зобов`язань сплати боргу, відсотків та пені немає. Кошти передані особисто в руки на день написання розписки.

Факт отримання коштів у вказаних розмірах позивач визнав та надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких просив стягнути з відповідача тільки передбачу розписками пеню.

Позивач в уточненій позовній заяві посилається на те, що відповідач, отримавши кошти в борг повинен був сплачувати його щомісячно по 120 доларів США до 25 числа кожного місяця, однак кошти вчасно не сплатив, тому звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача пені, передбаченої умовами договорів позики.

Представник позивача в суді першої інстанції пояснював, що хоч відповідач і сплатив основні суми боргу, які він отримав від позивача, однак не в період визначений борговими розписками, а тому за весь період не сплати суми боргу, відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 0,15 % за кожен день такого прострочення.

Позивач надав до суду розрахунок суми пені за договором позики від 20 квітня 2021 року, відповідно до якого відповідач повинен сплатити йому пеню за період з 26 грудня 2021 року по 18 вересня 2022 року в сумі 1817,04 доларів США (т. 1 а.с. 84).

З розрахунку пені за договором позики від 13 травня 2021 року вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 26 грудня 2021 року по 18 вересня 2022 року в сумі 1762,95 доларів США (т. 1 а.с. 83).

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вказані суми не є пенею, а є тілом боргу, оскільки у відповідності до статті 534 ЦК України, спочатку сплачуються проценти та пеня, а вже потім тіло кредиту.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи, що позивачем заявлено в суді першої інстанції, з урахуванням уточнених позовних вимог та розрахунків, вимоги щодо стягнення пені, тому колегія суддів доводи апеляційної скарги в частині того, що вказана заборгованість є несплаченим тілом позики відхиляє, як такі, що не були предметом та підставою позову.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

З копій розписок від 20 квітня 2021 року та 13 травня 2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання у випадку не повернення кожного чергового платежу в строки вказані в розписці передбачається сплата додаткової неустойки у формі пені в розмірі 0,15% в день від суми позики, з дня виникнення прострочення до дня повернення чергового платежу в гривнях в співвідношенні долара США, за кожен факт затримки сплати грошового внеску. Пеня в розмірі 0,15% в день сплачується і за неповернення до 25 грудня 2021 року в повному обсязі суми позики.

Судом установлено, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення суми позики в строк визначений сторонами, отже позивач мав право вимагати від відповідача сплати пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорах позики.

Тому, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні пені на умови договорів позики уваги не звернув, не врахував, що пеня сплачується із розрахунку виплат 0,15% за кожен календарний день прострочення до часу фактичного розрахунку, отже до повного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Вказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі №766/10628/17.

В той же час, колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони відповідача зважає на наступне.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який триває до теперішнього часу.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони відповідача, що судом безпідставно не застосовано норми даного закону, оскільки суд погодився з твердженнями представника відповідача про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення пені є необґрунтованими, оскільки у позикових правовідносинах вказані платежі не підлягають нарахуванню та сплаті у період дії в Україні воєнного стану.

Слід врахувати, що кінцевим терміном повернення позик є 25.12.2021 року, тобто в період з 26.12.2022 року по 23 лютого 2022 року нарахування пені є правомірним, зважаючи на вищевказану позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Водночас, відповідач повернув позивачу кошти за договорами позики від 20 квітня 2021 року та від 13 травня 2021 року в сумі 6960,00 доларів США та 7050,00 доларів США відповідно, які позивач отримав 18 вересня 2022 року, про що власноручно написав розписки (т. 1 а.с. 89, 90).

Колегія суддів, дослідивши наявні докази у справі на їх належність та допустимість, а також враховуючи принципи повноти, всебічності, об`єктивності та справедливості судового розгляду доходить до переконання, що позов заявлений ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з огляду на наявність у справі його власноручно написаних розписок про те, що він претензій щодо виконання зобов`язань сплати боргу, відсотків та пені немає.

Позивачем дійсність вказаних розписок не спростовано, борг відповідачем погашено.

Колегія суддів вважає, що зобов`язання, які виникли між сторонами за договорами позики є припиненими у зв`язку з їх фактичним виконанням, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Тобто, висновки суду першої інстанції по суті спору є вірними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б в результаті призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо мотивів поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №161/3482/21 провадження №61-14457св21, додаткове рішення, хоча і є окремим процесуальним документом, проте в силу вимог п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України є невід`ємною складовою основного судового рішення та може бути оскаржене в одній апеляційній скарзі разом з основним судовим рішенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Даний висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року.

В апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що йому заяви про стягнення витрат на правничу допомогу подану представником відповідача не надано, а тому вказане позбавило його можливості для подання обґрунтованих заперечень на зазначену заяву адвоката Єсика В.О.

Водночас, колегія суддів, перевіривши матеріали справи доходить висновку, що такі доводи позивача не відповідають наявним у справі доказам, а саме фіскальному чеку від 08.05.2023 року про направлення представником відповідача поштового відправлення ОСОБА_1 .

Отже, слід констатувати, що від сторони позивача клопотань про зменшення розміру витрат, які просив стягнути представник відповідача у суді першої інстанції не надходило, хоча він був обізнаний про наявність клопотання відповідача та ознайомлений із переліком наданих послуг адвокатом Єсиком В.О. та їх вартістю.

З копії акту приймання передачі наданих послуг від 08 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатив адвокату Єсику В.О. 11000,00 грн. витрат за надання правової допомоги.

Витрати понесені ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції зі сплати судового збору та витрати пов`язані з правничою допомогою понесені у зв`язку із підготовкою апеляційної скарги у розмірі 8000,00 грн. відшкодуванню не підлягають, оскільки доводи викладені у його апеляційній скарзі не дають підстав для скасування або зміни судового рішення.

Водночас, за підготовку відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 витрати у розмірі 7000,00 грн. підлягають відшкодуванню у зв`язку з їх доведеністю відповідачем належними доказами, такими як: додатковою угодою до договору №09/09/22 від 09.09.2022 року від 08 червня 2023 року, актом приймання-передачі наданих послуг до договору №09/09/22 від 09.09.2022 року та платіжною інструкцією від 19.06.2023 року на суму 15000,00 грн.

Клопотань про зменшення даних витрат від сторони позивача до суду апеляційної інстанції не надходило, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відшкодувати їх на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Єсика Володимира Олександровича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Чекраської області від 26 травня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2023 рокута додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язанні з оплатою послуг надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 7000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді