Ухвала

30 червня 2023 року

м. Київ

справа № 347/1512/22

провадження № 61-8719ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до Розтоківського ліцею Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області

про вирішення індивідуального трудового спору, стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання надати частину невикористаної щорічної відпустки, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Розтоківського ліцею Кутської селищної ради Косівського району

Івано-Франківської області, в якому просила:

- стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2022 року в сумі 56 574,25 грн;

- зобов`язати надати невикористану відпустку за роботу

в 2021-2022 навчальних роках в кількості 32 календарних днів;

- стягнути моральну шкоду в розмірі 4 000 грн.

Косівський районний суд Івано-Франківської області своїм рішенням

від 14 лютого 2023 року (у складі судді Крилюк М. І.) позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з Розтоківського ліцею Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2022 року сумі 21 304,96 грн, моральну шкоду - 1 000 грн, витрати за надання правничої допомоги - 5 000 грн.

Зобов`язав Розтоківський ліцей Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області надати ОСОБА_1 невикористану відпустку за роботу в 2021-2022 навчальних роках в кількості 32 календарні дні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами, що заробітна плата їй була виплачена не в повному обсязі, про що свідчить здійснення в процесі розгляду даної справи її донарахування відповідачем. Однак, враховуючи допущені відповідачем помилки та з урахуванням виплачених сум,

з відповідача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період

з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2022 року в сумі 21 304,96 грн, яка і включає невикористані відпускні. Тобто, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача невипалченої заробітної плати підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач вже виплатив позивачці частину грошових коштів.

Щодо позовних вимог про надання позивачці невикористаної відпустки за роботу в 2021-2022 навчальних роках в кількості 32 календарних днів, суд виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 , як педагогічний працівник, дійсно мала право на щорічну відпустку тривалістю 56 календарних днів,

а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Івано-Франківський апеляційний суд своєю постановою від 04 травня

2023 року (у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В.,

Фединяка В. Д.) рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, дійшов висновку про наявність заборгованості із заробітної плати, не надав чіткого розрахунку заборгованості щомісячно, не навів обґрунтованих розрахунків заборгованості, обчисливши її як різницю між заявленою позивачкою сумою (ціною позову) і нарахованим та виплаченим відповідачем у добровільному порядку розміром заборгованості за надбавкою за звання «Заслужений вчитель України». При цьому, суд першої інстанції не врахував межі позовних вимог, не звернув уваги на те, що позивачка не заявляла вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, складовою якої була надбавка за звання «Заслужений юрист України», тому ці обставини, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, не підлягали розгляду у судовому засіданні.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що заробітна плата за період

з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2022 року не була виплачена

ОСОБА_1 в повному обсязі, не відповідають встановленим обставинам справи, а тому не підлгяають задоволенню.

Щодо позовних вимог про надання відпустки за роботу

в 2021-2022 навчальні роки в кількості 32 календарних днів, апеляційний суд виходив з того, що законна тривалість відпусток педагогічних працівників наразі складає 42 або 56 календарних днів, такі відпустки мають надаватися автоматично, з відповідними перерахунками їх тривалості у разі потреби. Проте, з урахуванням особливостей організації праці та умов діяльності закладу освіти в межах своїх повноважень, за рахунок власних коштів роботодавець має право надати працівникам в період дії воєнного стану основні оплачувані щорічні відпустки тривалістю більше ніж 24 дні. Надання відпустки більшої тривалості ніж 24 дні в період дії воєнного стану є правом, а не обов`язком роботодавця. Таким чином, відмова надання повної відпустки ОСОБА_1 терміном 56 днів і обмеження її до 24 днів в умовах воєнного стану є обґрунтованою, оскільки у такий особливий період роботодавець наділений повноваженнями щодо обмеження у наданні працівнику невикористаних днів щорічної відпустки. Ці обмеження є тимчасовими, застосовуються у період воєнного стану виключно в суспільних інтересах і права позивачки підлягають безумовному відновленню після припинення воєнного стану. З огляду на викладене, не підлягає до задоволення вимога щодо зобов`язання відповідача надати невикористану відпустку за 2021-2022 навчальні роки в кількості 32 календарних днів.

Як наслідок, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

до Розтоківського ліцею Кутської селищної ради Косівскього району

Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити, оскільки вони є похідними від позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов`язання надати відпустку.

09 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, в якій заявниця просить скасувати постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у справі незначної складності, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку;

у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру

про зобов`язання надати частину невикористаної щорічної відпустки та майнового характеру про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 56 574,25 грн і відшкодування моральної шкоди - 4 000 грн.

Ціна позову майнового характеру у загальному розмірі становить

60 574,25 грн (56 574,25 грн + 4 000 грн), яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн).

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Тому, дана справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Івано-Франківського апеляційного суду

від 04 травня 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Розтоківського ліцею Кутської селищної ради Косівського району

Івано-Франківської області про вирішення індивідуального трудового спору, стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання надати частину невикористаної щорічної відпустки, відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук