Провадження № 2/761/7094/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Сіромашенко Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресу.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29 червня 2021 року між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «FORD FUSION» д.н.з. НОМЕР_1 , оформлений Полісом № 204704479.

30.01.2022 р. о 23.21 год. ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «FORD FUSION», д.н.з. НОМЕР_1 , по просп. Героїв Сталінграда, 56 у м. Києві під час руху заднім ходом не переконався в безпечності маневру, не звернувся за допомогою до інших осіб та скоїв зіткнення з автомобілем «CHRYSLER 300 С», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів. Будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце пригоди. ОСОБА_1 своїми діями порушив п.п. 10.9, 2.10-а ПДР України, чим вчинив правопорушення, передбачені ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, що підтверджується постановою Оболонського районного суду міста Києва, по справі 756/2559/22 від 27.04.2022 р.

Власник пошкодженого транспортного засобу ««CHRYSLER 300 С», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та з заявою про виплату страхового відшкодування.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована за полісом № 204704479 ТДВ СК «Альфа-Гарант», останнім було здійснено виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля «CHRYSLER 300 С», д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 5 550,00 грн.

Позивач вважає, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» як страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі п.п. «в» п. 38.1.1 ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право регресної вимоги у розмірі фактично понесених витрат.

09 березня 2023 року позивачем було направлено відповідачу регресну вимогу № 03/1059 про здійснення виплати суми в розмірі понесених ТДВ СК «Альфа-Гарант» збитків, однак до теперішнього часу жодної відповіді отримано не було.

В зв`язку з тим, що жодних заходів щодо добровільного відшкодування спричиненого збитку відповідач не здійснив, позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2023 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У встановленому законом порядку учасники справи були сповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, копія ухвали суду про відкриття провадження надсилалась сторонам та іншим учасникам справи, а відповідачу разом з копією позовної заяви з додатками.

Проте, відзив на позовну заяву на адресу суду не надходив.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило.

З огляду на викладене, суд, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 29 червня 2021 року між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «FORD FUSION» д.н.з. НОМЕР_1 , оформлений Полісом № 204704479.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва по справі 756/2559/22 від 27.04.2022 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП,

Як вбачається із постанови суду, 30.01.2022 р. о 23.21 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «FORD FUSION», д.н.з. НОМЕР_1 , по просп. Героїв Сталінграда, 56 у м. Києві під час руху заднім ходом не переконався в безпечності маневру, не звернувся за допомогою до інших осіб та скоїв зіткнення з автомобілем «CHRYSLER 300 С», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів.

Крім того, ОСОБА_1 30.01.2022 р. о 23.21 год., керуючи транспортним засобом «FORD FUSION», д.н.з. НОМЕР_1 , по просп. Героїв Сталінграда, 56 у м. Києві, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце пригоди.

Відповідно до ст. ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обов`язкова для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню.

Автомобіль «FORD FUSION», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП був застрахований у ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР № 204704479.

Власник пошкодженого транспортного засобу ««CHRYSLER 300 С», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та з заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно висновку звіту спеціаліста (оцінювача) 08-D/11/92 від 30.01.2022 вартість матеріального збитку транспортного засобу ««CHRYSLER 300 С», д.н.з. НОМЕР_2 становить 12407,22 грн.

З урахуванням розрахунків страхового відшкодування, страхового акту № ЦВ/22/2928 та керуючись ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої сторони в розмірі 10339,35 грн, що платіжною інструкцією в національній валюті від 09.08.2022 № 30086.

Позивач вважає, що на підставі п.п. «в» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія, оскільки він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 4 Закону, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані, в тому числі з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Згідно зі статтею 16 Закону, та статті 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів регламентує, зокрема, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV).

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Суд звертає увагу, що згідно полісу № обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо, володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № № 1961-IV (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.21 у справі № 147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Зазначене дає підстави зробити висновок, що відповідач не повинен відшкодовувати різницю між фактичним розміром шкоди, спричиненою ним і страховою виплатою страховиком, оскільки сума сплаченого страхового відшкодування потерпілій у ДТП стороні в межах суми страхового платежу згідно полісу № 204704479 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 .

Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування шкоди є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2-5, 11-13, 141, 258, 259, 263, 268,352, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко