КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/7496/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6698/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Конюшка Дениса Борисовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року у складі судді Головчака М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом уОСОБА_1 в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 29 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, між нею та відповідачем, та стягнути з отсаннього аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ОСОБА_3 повноліття та продовжити стягнення в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку(доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Позов обґрунтовано тим, 29 липня 2005 року між сторонами укладено шлюб, від якого сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тривалий час подружні стосунки не склались через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, у зв`язку з чим подружжя разом не проживають та подружніх відносин не підтримують. Крім того, відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей в добровільному порядку участі не приймає. За вказаних обставин позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 29 липня 2005 розірвано.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 02 вересня 2022 року, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення кожною дитиною повноліття. Вирішено питання стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Конюшко Д.Б. в інтересах ОСОБА_1 вважає рішення необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам закону, просить його скасувати ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині розірвання шлюбу, та задовольнити частково у частині стягнення аліментів, визначивши розмір на утримання дітей: 1/3 частин з усіх видів заробітку (доходу) батька на утримання дітей до досягнення старшою дитиною повноліття, а саме до 2031 року; після чого стягнути з батька 1/4 частин з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення молодшою дитиною повноліття, а саме до 2037 року щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що будь-які вказівки у оскаржуваному рішенні щодо неможливості примирення, збереження сім`ї, подальшого спільного життя та формальності існування шлюбу є такими, що цілком суперечать реальним обставинам справи, оскільки відповідач зацікавлений у збереженні сім`ї, вважає що немає підстав для розірвання шлюбу про що і було зазначено в заяві поданої до суду першої інстанції про надання строку на примирення в задоволенні якої суд невмотивовано протокольно відмовив.

Зазначено, що із рішення районного суду вбачається що з відповідача стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку на утримання дітей до досягнення кожною дитиною повноліття. Відповідач впевнений, що частка в розмірі 1/3 частини заробітку на утримання дітей є незаконною та необґрунтовано завищеною, через те, що діти народились у різні дати, тобто повноліття настає не одночасно для двох дітей, а отже судом було неправильно застосована норма СК України, а також просив надати строк на примирення тривалістю 6 місяців.

Вказано, що 1/3 частини заробітку на утримання дітей повинна стягуватися до досягнення старшою дитиною подружжя повноліття, після цього розмір аліментів повинен складати 1/4 частини заробітку на утримання молодшої дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи останній повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 118), тому колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, вислухавши позивачку та її адвоката Чеховського А.А., який просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що з 29 липня 2005 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 від 29 липня 2005 року (а.с. 8).

Сторони є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 28 травня 2013 року), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 09 квітня 2019 року) (а.с. 9-10).

Задовольняючи рішення суду в частині розірвання шлюбу між сторонами, районний суд виходив з того, що сторони подружніх відносин не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, позивачка заперечує проти примирення з відповідачем та вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим.

Такі висновки суду є обґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком, а тому доводи апеляційної скарги з урахуванням вказаних обставин підлягають відхиленню.

При цьому, колегія суддів враховує й ту обставину, що судом апеляційної інстанції вживалися заходи щодо збереження сім`ї сторін, у зв`язку з чим під час апеляційного провадження ухвалою суду від 09 травня 2023 року сторонам надавався строк для примирення (а.с. 107).

Між тим, як свідчать матеріали справи, під час дії строку для примирення сторонами не відновлено сімейних відносин, ведення спільного господарства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині про розірвання шлюбу.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивачки.

Судом першої інстанції з`ясовано узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до припущень наявності взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Апеляційний суд враховує, що з вересня 2022 року з моменту пред`явлення позову і станом на день розгляду апеляційної скарги позивачка не змінила свого наміру щодо розірвання шлюбу, що вбачається із письмових пояснень до апеляційного суду, а наданий судом апеляційної інстанції строк для примирення не призвів до позитивних результатів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивачка не висловила.

А відтак перебування позивачки в шлюбі з ОСОБА_1 не відповідає її інтересам.

Погоджується колегія суддів й з задоволенням позову в частині стягнення аліментів на утримання спільних дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 02 вересня 2022 року, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення кожною дитиною повноліття з огляду на недоведеність позивачкою здатності відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей і розмірі від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Щодо визначеного судом розміру аліментів, колегія суддів вважає заначити наступне

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина 1); розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина 2).

Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

У спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

При визначенні розміру витрат на утримання дітей які визначаються за рішенням суду, суд визначає не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір (суд ураховує правову позицію в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2016 (справа № 755/14148/18)).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховує норми ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, що батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини, що Сімейним кодексом України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини та норми ч.3 ст. 11 розділу III Закону України "Про охорону дитинства", що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З огляду на вищезазначене, суд ураховує, що аліменти є власністю дітей, діти перебувають на утриманні матері, яка буде розпоряджатися ними за цільовим призначенням в інтересах дітей, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, бере до уваги, що від відповідача обґрунтованих заперечень щодо розміру аліментів не надано, а тому районним судом законно визначено розмір аліментів, стягуваних з відповідача на утримання дітей на користь позивачки з 02 вересня 2022 року у розмірі 1/3 частки від доходу відповідача (батька), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що буде достатнім для забезпечення належного утримання двох синів.

Колегія суддів констатує, що матеріали цієї справи не містять належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідач, став непрацездатним, хворіє, перебуває на обліку в центрі зайнятості у пошуку роботи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином урахував наведені вище як міжнародні, так і національні норми, насамперед положення СК України, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, а тому дійшов правильного висновку про стягнення 1/3 частки від доходу відповідача (батька), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження апеляційної скарги про те, що районний суд всупереч положень ч.5 ст.183 СК України під час вирішення спору про стягнення аліментів на утримання двох дітей незаконно стягнув 1/3 частину заробітку (доходу) з відповідача і до повноліття дітей, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими.

Так, положеннями ч.5 ст. 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, законодавцем визначено чіткий розмір аліментів на кожну дитину під час видачі судового наказу.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.2, 3 ст.183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Таким чином, під час ухвалення рішення, вирішуючи питання про стягнення аліментів на двох дітей, районний суд правомірно стягнув єдину частку у розмірі 1/3 частини, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, після чого якщо ніхто із батьків не звернеться у суд з позовом про стягнення аліментів на інших дітей, аліменти підлягають до стягнення за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, у справі "SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE", № 4909/04, § 58).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Конюшка Дениса Борисовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 липня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: