КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року місто Київ.

Справа 359/9943/20

Апеляційне провадження № 22-ц/359/9943/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.

суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової В. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2022 року (ухвалене у складі судді Журавського В. В., дата складання повного судового рішення 29 грудня 2022 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Сидоренко Юлія Вікторівна про визнання правочину недійсним

встановив:

В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який обґрунтувала тим, що вона була власником частини житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . Інша частина вказаного нерухомого майна належить ОСОБА_4 . З початку 2015 року ОСОБА_5 , який доводиться сином позивачу, почав постійно її переконувати, щоб вона подарувала належну їй частину будинку. З часом дії ОСОБА_5 переросли у відкриті погрози фізичною розправою, ОСОБА_5 почав вчиняти регулярні сварки, погрожувати фізичним насильством. В березні 2015 року ОСОБА_5 спричинив позивачу тілесні ушкодження після чого змусив її зазначити в медичному закладі про отримання ушкоджень при падінні. Після цього позивач сприймала протиправні дії ОСОБА_5 реальною загрозою для себе. Перебуваючи під психологічним тиском та за наполяганням ОСОБА_5 , 07 серпня 2015 року позивач уклала на його користь договір дарування частини житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги за законом є його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 . У зв`язку з цим, ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, укладений 07 серпня 2015 року між нею та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Сидоренко Ю.В., за реєстровим номером 796.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за №796.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 420 гривень 40 копійок.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 420 гривень 40 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 10 лютого 2023 року подала до Бориспільського міськрайонного суду Київської області апеляційну скаргу, в якій просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В скарзі посилається на те, що суд не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, не надав належну оцінку наданим доказам, визнав встановленими обставини, які доведені не були, порушив норми матеріального та процесуального права.

Так суду не було надано жодного доказу, які підтвердили погрози та залякування ОСОБА_5 , адресовані позивачу, з метою схиляння її до укладення договору. Також не надано доказів вчинення фізичного чи психологічного насильства, перебуваючи під яким позивач вчинила правочин.

Також скарга містить доводи про безпідставне поновлення строку позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного суду 30 травня 2023 року відповідач ОСОБА_1 доводи скарги підтримала.

Позивач в судовому засіданні 30 травня 2023 року та її представник в судових засіданнях 30 травня та 20 червня 2023 року заперечували проти задоволення скарги.

В судове засідання 20 червня 2023 року відповідачі не з`явились. Про розгляд справи повідомлені.

Відповідач ОСОБА_1 повідомлена про розгляд справи 30 травня 2023 року по завершенню судового засідання, про що надала суду розписку, а відповідач ОСОБА_3 повідомлена про розгляд справи в апеляційному суді поштою, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, з якого вбачається. що судова повістка була вручена 07 червня 2023 року.

Інші учасники справи також в судове засідання 20 червня 2023 року не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення районного суду відповідає в повній мірі.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно з висновками, які викладені у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та вважав встановленими такі обставини.

Встановлено, що 07 серпня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір дарування частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Сидоренко Ю.В., зареєстрований в реєстрі за №795. За умовами якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_5 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд АДРЕСА_1 (а.с.99-100).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, згідно копії свідоцтва про смерть, виданого на його ім`я, серії НОМЕР_1 (а.с.8).

З копії спадкової справи №4/2020, заведеної приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Сидоренко Ю.В., вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є: його дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 , а також матір ОСОБА_2 . Вони в межах встановленого шестимісячного строку звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с.56,66,68).

Згідно записів в медичній картці (а.с.149) встановлено, що 03 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до лікаря-травматолога у зв`язку з отриманою травмою внаслідок падіння зі сходинок, а саме: втрата свідомості, виражений головний біль, запаморочення голови, нудота, блювота, нестійка хода, в області лобної ділянки голови обширна підшкірна гематома.

05 серпня 2015 року ОСОБА_2 зверталась до КНП «Олександрівська клінічна лікарня м. Києва» зі скаргами на головний біль, запаморочення, нудоту, одноразове блювання, в області лобної ділянки голови підшкірна гематома. За наслідками огляду лікарем було діагностовано закрито черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій, підшкірна гематома лобної ділянки голови (а.с.148).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач показала, що ОСОБА_5 вимагав переоформлення частки будинку на нього. ОСОБА_5 хворів і хотів, щоб після його смерті частка будинку залишилась його дружині ОСОБА_3 . ОСОБА_5 бив свідка, залякав та змусив подарувати йому частину нерухомого майна. Під час оформлення спірного договору дарування у нотаріуса свідок просто сиділа і чекала, їй піднесли документи на підпис, вона їх підписала. Документи для попереднього ознайомлення ніхто свідку не надавав та в голос не читав. Тому свідок не була обізнана зі змістом документу, який підписала. ОСОБА_5 кілька разів застосував фізичне насильство до свідка, зокрема в неї був струс мозку. До правоохоронних органів свідок не зверталась за даним фактом. Свідок звернулась до лікарні після того як ОСОБА_5 викрутив їй руку. ОСОБА_5 погрожував свідку тим, що вб`є її, обзивав нецензурними словами.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що доводиться братом ОСОБА_5 . Свідку відомо про те, що відносини між братом та матір`ю були поганими, але матір тримала відносини в таємниці. Одного разу ОСОБА_5 штовхнув матір та вона впала зі сходинок. Після того як матір впала, вона почала погано бачити та у зв`язку з цим свідок возив її до лікарів офтальмолога та невропатолога. Вказані події відбувались влітку 2015 року. Про факт укладення договору дарування свідку стало відомо лише після смерті ОСОБА_5 . Матір, яка у зв`язку з віком не усвідомлювала, що її привезли до нотаріуса, підписала якісь документи. Зі слів матері свідку відомо, що ОСОБА_5 ображав її, знущався над нею, бив, обзивав нецензурними словами.

Аналізуючи показання допитаних у судовому засіданні свідків, а також виписки з історії хвороби позивача, встановлено, що обставини, за яких позивач впала зі сходинок та отримала черепно-мозкову травму з гематомою лобної ділянки голови, відбулись напередодні укладення спірного договору дарування нерухомого майна, а саме за чотири дні.

Крім цього, суд врахував те, що станом на день укладення оспорюваного договору дарування позивачу виповнилось 78 років, вона є не ходячою та користується візком, проживала в будинку разом з сином ОСОБА_6 , та була залежна від нього в побуті.

Враховуючи в сукупності вказані обставини щодо віку та стану здоров`я позивача, суд вважав, що висловлювання, погрози та залякування ОСОБА_5 , адресовані позивачу з метою схиляння до укладення спірного договору дарування частки нерухомого майна, остання сприймала як реальну погрозу власному життю та здоров`ю.

За таких обставин суд встановив, що укладений договір дарування частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд від 07 серпня 2015 року був вчинений нею поза вільним волевиявленням та під впливом психологічного тиску ОСОБА_5 .

Щодо строку позовної давності суд встановив.

Встановлено, що спірний договір дарування частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд був укладений 07 серпня 2015 року. Тоді як з позовом про визнання недійним даного договору ОСОБА_2 звернулась лише 16 грудня 2020 року, що свідчить про те, що позов був пред`явлений після закінчення трирічного строку позовної давності.

За твердженням позивача, які знайшли своє підтвердження як письмовими доказами, так і показаннями допитаних у судовому засіданні свідків, з часу укладення оспорюваного договору дарування та до дня смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона перебувала під психологічним тиском та впливом останнього. З цієї підстави, виключно після смерті останнього звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Вказану причину пропуску строку позовної давності суд вважав поважною, а тому поновив строк на звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення з боку сина позивача насильницьких дій та психологічного тиску є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст.77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції надав належну оцінку наданим позивачем доказам, щодо вчинення нею правочину під тиском, що не відповідало її внутрішній волі.

Надана суду виписка з історії хвороби позивача від 03 серпня 2015 року, яка повністю доводить, що на передодні підписання договору дарування позивач зверталась до лікаря травматолога з приводу падіння зі сходів, та в останньої діагностовано травма голови та струс головного мозку і надані позивачкою, (яка попереджалась про кримінальну відповідальність за надання суду завідомо-неправдивих свідчень) , свідчення з приводу того, що внаслідок дій сина ОСОБА_6 вона впала зі сходів, а тому боялась його, та саме через примус сина вона змушена була подарувати йому частину будинку, а також з приводу того, що вона боялась сина з яким проживала в одному будинку і тому не заявила на нього в поліцію та не зверталась до суду за його життя, - є належними та допустимими доказами.

Суд вірно врахував вік позивача, стан здоров`я позивача, поганий зір, знаходження в інвалідному візку, що свідчить про безпорадність хворої людини похилого віку перед погрозами власного сина, з огляду на постійне проживання в одному житловому приміщенні з особою, яка вчиняє тиск та погрожує, що дійсно свідчить про те, що всі погрози сприймались реально, та про відсутність дійсної волі позивача на вчинення договору дарування свого єдиного житла.

Відповідачами на спростування доводів позивача, щодо вчинення на неї тиску та укладення договору, всупереч її волі, саме після отримання травми голови, жодних доказів надано не було.

Доводи щодо пропуску строку звернення до суду, колегія суддів також не приймає, оскільки погоджується з оцінкою суду першої інстанції, що наявні поважні причини для пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач після укладення нею договору продовжувала перебувати під психологічним тиском обдарованого, а тому за життя сина не зверталась до суду, так як боялась, що будуть реалізовані погрози.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач в суді першої інстанції пояснювала, що не зверталась до суду, якби син був живий, колегія суддів не приймає, оскільки такі пояснення повністю узгоджуються з доводами позивача, що за життя сина, вона його боялась і відповідно до суду не звернулась би, бо проживала в одному будинку з сином і відповідно боялась за своє життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що в справі є заповіт 2001 року, якому суд не надав оцінки, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що наявність такого заповіту повністю підтверджує пояснення позивача, що її син ОСОБА_7 постійно вимагав від неї передачі йому її частини будинку. Проте, оскільки заповіт вона могла змінити, останній продовжував тиснути та наполягав на укладенні саме договору дарування. Саме після отримання травми голови позивач виконала вимогу сина та подарувала йому свою частину будинку, так як усні погрози стала сприймати реально.

Судом вказане було враховано, та зроблено вірний висновок про відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення договору дарування за таких обставин.

Доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди відповідача з оцінкою судом першої інстанції наданих суду доказів.

Нових доказів на спростування встановленої судом обставини, щодо вчинення правочину під тиском, до апеляційного суду відповідачами не подано.

Доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні вказаної справи районним судом правильно визначено характер правовідносин, що виникли між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення залишається без змін перерозподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. І. Шкоріна