Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 726/349/21

провадження № 61-18143св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Чернівецька міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Чернівецької міської ради на постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року в складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Одинака О. О., у справі за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником 26/100 частки нежитлових приміщень, які розташовані на АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 13 серпня 2002 року № 2-3785.

На підставі рішення Чернівецької міської ради від 01 листопада 2002 року № 103 між Чернівецькою міською радою та відповідачем було укладено договір оренди землі від 02 квітня 2003 року ВАЕ № 677438, відповідно до якого ОСОБА_1 передано в оренду земельну ділянку площею 0,7769 га, що розташована на АДРЕСА_1 , строком до 13 грудня 2012 року.

Як вбачається з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18 квітня 2008 року № 1554, орендованій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :65:003:0029.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 травня 2020 року № 209754852 на підставі рішення суду від 11 грудня 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на будівлю літ. «Б» - складські приміщення, магазин промислових товарів та офіси загальною площею 5253,10 кв. м. Дата реєстрації 29 грудня 2008 року.

Після закінчення дії договору оренди землі (13 грудня 2012 року) та не укладенням додаткового договору про поновлення строку оренди землі, Чернівецькою міською радою прийнято рішення від 01 грудня 2014 року № 1421, яким визнано таким, що втратило чинність рішення про передачу земельної ділянки в оренду та припинено договір оренди землі.

Як вбачається з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який виданий відділом Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 19 серпня 2019 року № 1160, зазначена вище земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :65:003:0029, є сформованою. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 0,7769 га складає 15 672 637,00 грн.

Позивач вказує, що відповідач своєю протиправною поведінкою, яка виразилась у використанні земельної ділянки без укладення договору оренди (права користування), позбавив власника земельної ділянки, а саме Чернівецьку міську раду права отримати дохід у розмірі орендної плати, внаслідок чого до місцевого бюджету не надійшли кошти за користування земельною ділянкою.

23 серпня 2019 року Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради було спрямовано землекористувачу листа від 23 серпня 2019 року № 04/01-08/3-04/4/2417 з вимогою сплатити кошти за використання земельної ділянки, однак вказана вимога залишилась не виконаною.

Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю, відповідно до якого недоотримана сума орендної плати Чернівецькою міською радою за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою за період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2020 року становить 931 232,63 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 931 232,63 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Садгірський районний суд міста Чернівців рішенням від 03 червня 2021 року позовну заяву Чернівецької міської ради задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 931 232,63 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 968,49 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, яка належить Чернівецькій міській раді, належним чином у встановленому законодавством порядку не оформив додаткового договору про поновлення строку оренди земельної ділянки, отже використовував земельну ділянку без виникнення права власності або права користування, тому позовні вимоги про стягнення з нього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 931 232,63 грн підлягають задоволенню.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 18 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнив.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 03 червня 2021 року скасував. У задоволенні позову Чернівецької міської ради відмовив.

Стягнув з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати понесені в суді апеляційної інстанції на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5 084,00 грн.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції залишив без розгляду.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі є господарсько-правовими, оскільки існує спір між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 саме як суб`єктом господарювання і цей спір пов`язаний із здійсненням останнім підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці. Однак, оскільки Чернівецька міська рада уже зверталася з аналогічним позовом до господарського суду, який закрив провадження у справі з огляду на те, що спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, то апеляційний суд вважав, що закриття провадження у цій справі з тих підстав, що спір належить розглядати в господарській юрисдикції, поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства з метою створення умов для ефективної реалізації права позивача на доступ до правосуддя.

Встановивши, що спірна земельна ділянка площею 0,7769 га у період, заявлений у позові, не була сформована як об`єкт цивільних прав, оскільки не мала ані визначених меж, ані кадастрового номеру, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру та не проведено державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Чернівецькою міською радою, а також врахувавши, що позивачем не надано розрахунку складеного комісією, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з недоведеністю таких вимог.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 про вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у суді першої інстанції, без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що у передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України строк, докази понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції надані не були, такі докази подані на стадії апеляційного розгляду справи.

Стягуючи з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати понесені в суді апеляційної інстанції на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5 084,00 грн, апеляційний суд виходив з того, що понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу є документально підтверджені, заперечень щодо співмірності витрат чи клопотання про зменшення цих витрат з боку Чернівецької міської ради до апеляційного суду не надходило.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

05 листопада 2021 року Чернівецька міська рада засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження Чернівецька міська рада зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року в справі № 922/536/18, від 28 січня 2019 року в справі № 922/3782/17, від 12 березня 2019 року в справі № 916/2948/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції невірно застосував главу 83 ЦК України, яка передбачає набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Натомість підставою для відмови у задоволенні позову застосував главу 82 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду від 29 січня 2019 року в справі № 922/536/18, помилково не врахував фактичних обставин у цій справі.

Вказує на те, що висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відомості про земельну ділянку на якій розташоване нерухоме майно відповідача відсутні у Державному земельному кадастрі, є помилковими, оскільки суд не врахував наявність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 19 серпня 2019 року № 1160 та кадастрового номеру земельної ділянки :65:003:0029, що свідчить про те, що земельна ділянка є сформованою, однак інформація про неї не внесена до Державного земельного кадастру.

Подібні обставини вже були предметом розгляду судами, зокрема Північно- західним апеляційним господарським судом (справа № 926/2381/19) та Західним апеляційним господарським судом (справа № 926/2590/19), за наслідками розгляду яких зроблено висновки на користь Чернівецької міської ради.

Крім того, звертає увагу на те, що станом на 2017 рік спірна земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі, про що свідчить «скриншот», який здійснений із Публічної кадастрової карти України від 09 листопада 2017 року.

Зазначає, що нормативна грошова оцінка є основою для визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Також, заявник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що набуття відповідачем права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ще не є доказом використання ним спірної земельної ділянки, яка знаходиться за цією адресою, площею 0,7769 га. Вказує на те, що використання земельної ділянки саме площею 0,7769 га додатково підтверджується договором дарування 26/100 нежитлових приміщень від 18 серпня 2002 року та актом прийому-передачі ділянки на місцевості в оренду для виробничих потреб від 04 квітня 2003 року, за яким ОСОБА_1 отримав від позивача в особі директора Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради спірну земельну ділянку.

Також заявник вказує на помилковість висновків апеляційного суду про ненадання позивачем розрахунку, складеного комісією, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачем, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284. Зазначає, що апеляційний суд не звернув увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 січня 2019 року № 922/536/18, відповідно до яких до спірних відносин не застосовується зазначена вище постанова Кабінету Міністрів України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із Садгірського районного суду м. Чернівців.

Справа надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду 22 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна: 26/100 частки нежитлового приміщення, що розташоване на АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 13 серпня 2002 року № 2-3785 (а. с. 44).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 02 квітня 2003 року, ОСОБА_1 уклав з Чернівецькою міською радою договір оренди земельної ділянки площею 0,7769 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , строком до 30 грудня 2012 року (а. с. 31, 32).

Актом прийому-передачі земельної ділянки на місцевості в оренду для виробничих потреб від 04 квітня 2003 року встановлено, що орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку на місцевості у відповідності з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки у розмірах згідно плану (а. с. 33-36).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 травня 2020 року № 209754852 на підставі рішення суду від 11 грудня 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на будівлю літ. «Б» - складські приміщення, магазин промислових товарів та офіси загальною площею 5253,10 кв. м. Дата реєстрації 29 грудня 2008 року (а. с. 37-44).

Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 12 жовтня 2013 року № 366/02-1/8-13 встановлено, що грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :65:003:0029 становить 6 883 722,00 грн (а. с. 28).

Рішенням Чернівецької міської ради 57 сесії VI скликання від 01 грудня 2014 року № 1421 визнано таким, що втратив чинність пункт 44.1 рішення міської ради IV скликання від 30 травня 2013 року № 867 «Про надання юридичним особам та підприємцям земельних ділянок в оренду, внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань» в частині надання підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,7769 га в оренду до 31 грудня 2012 року для виробничих потреб та припинено договір оренди землі від 04 квітня 2003 року № 491, укладений між міською радою та ОСОБА_1 , у зв`язку із закінченням строку оренди земельної ділянки та не укладенням додаткового договору про поновлення строку оренди землі (а. с. 27).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 квітня 2015 року № 212/8 затверджено акти з визначення збитків, заподіяних територіальній громаді м. Чернівців в особі Чернівецької міської ради, внаслідок порушення земельного законодавства, яке полягає у користуванні без правовстановлюючих документів на землю (а. с. 24).

Листом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин повідомлено ОСОБА_1 про припинення договору оренди землі від 04 квітня 2003 року № 491, який укладений між ним та Чернівецькою міською радою на земельну ділянку площею 0,7769 га, яка була надана в оренду до 30 грудня 2012 року (а. с. 26).

Відповідно до змісту вимоги Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин про усунення порушень вимог земельного законодавства від 19 лютого 2018 року у зв`язку із виявленням порушень земельного законодавства, позивач звернувся до відповідача з вимогою про усунення порушення вимог земельного законодавства, шляхом оформлення права користування землею у 30-ти денний строк з дня отримання даної вимоги (а. с. 20).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 лютого 2018 року встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , використовується для виробничих потреб та на земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 . Земельна ділянка використовується без належних документів (а. с. 21).

Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області № 1160 від 19 серпня 2019 року встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :65:003:0029, становить 15 672 637,00 грн (а. с.14).

Листом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 02 жовтня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 про обов`язок сплатити безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю в сумі 1 253 114, 92 грн (а. с. 11).

Відповідно до Інформації Чернівецького управління Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області від 07 серпня 2020 року сума нарахованого та сплаченого ОСОБА_1 земельного податку за період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2020 року становить 391 795,20 грн.

Згідно розрахунку безпідставно збережених коштів встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за використання земельної ділянки за період 01 червня 2017 року до травня 2020 року становить 931 232,63 грн (а. с. 5, 6).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою- підприємцем. Відповідно до відомостей з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям та інші.

Належну йому на праві власності нежитлову будівлю та земельну ділянку, на якій вона розташована, відповідач використовує для здійснення господарської, зокрема підприємницької діяльності, що відповідає видам його діяльності, зазначеним вище.

Також встановлено, що Чернівецька міська рада зверталася до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених в сумі 931 232,63 грн за період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2020 року. Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 06 листопада 2020 року в справі № 926/1215/20 закрито провадження у справі № 926/1215/20 та роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з позовом, Чернівецька міська рада посилалася на те, що ОСОБА_1 набувши у власність нежитлові приміщення у період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2018 року договір оренди земельної ділянки, на якій вони розташовані, не укладав, за користування земельною ділянкою сплачував грошові кошти не в повному обсязі, хоча користувався нею для обслуговування вказаних об`єктів нерухомого майна.

Тобто предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 вересня 2018 року в справі № 925/230/17 (провадження № 12-188гс18).

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України), тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122-124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Водночас ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин першої, другої статті 120 цього Кодексу (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлові будівлі, розташовані на спірній земельній ділянці) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року в справі № 924/856/20.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що після набуття права власності на нежитлові приміщення у відповідача могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні приміщення.

Незважаючи на те, що нежитлові приміщення не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року в справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року в справі № 902/794/17, від 04 лютого 2019 року в справі № 922/3409/17, від 12 березня 2019 року в справі № 916/2948/17, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/519/20.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки у зазначений у позові період не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме набуття відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов`язані із земельною ділянкою.

У справі, що розглядається, встановлено, що ОСОБА_1 набув у власність 26/100 частки нежитлового приміщення, що розташоване на АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 13 серпня 2002 року № 2-3785.

Отже, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 як власник такого майна став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розміщено майно.

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, після набуття права власності на 26/100 частки нежитлового приміщення ОСОБА_1 02 квітня 2003 року уклав з Чернівецькою міською радою договір оренди земельної ділянки площею 0,7769 га строком до 30 грудня 2012 року.

29 грудня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на будівлю літ. «Б» - складські приміщення, магазин промислових товарів та офіси загальною площею 5253,10 кв. м, які знаходяться на спірній земельній ділянці на підставі рішення суду від 11 грудня 2008 року в справі № 2-786/2008.

Після закінчення дії договору оренди землі (13 грудня 2012 року) та не укладенням додаткового договору про поновлення строку оренди землі, Чернівецькою міською радою прийнято рішення від 01 грудня 2014 року № 1421, яким визнано таким, що втратило чинність рішення про передачу земельної ділянки в оренду та припинено договір оренди землі.

Отже, після припинення договору оренди землі відповідач використовує спірну земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до статті 125 ЗК України.

Встановивши, що відповідач як власник об`єкта нерухомого майна, зокрема, у період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2020 року користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкти розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування нею, не сплачуючи коштів за її використання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Тому висновки суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради 931 232,63 грн є правильними та обґрунтованими.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Натомість, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, суд апеляційної інстанції помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що спірна земельна ділянка площею 0,7769 га у період, заявлений у позові, не була сформована як об`єкт цивільних прав, оскільки не мала ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру та не проведено державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Чернівецькою міською радою, оскільки такі висновки є помилковими та такими, що прийняті з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Отже, встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі, що і було зроблено судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із частинами першої-четвертої та дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/519/20.

В статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» закріплено, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Статтею 20 цього ж Закону наголошено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Як вбачається з матеріалів предметом цього спору є земельна ділянка площею 0,7769 га, якій присвоєно кадастровий номер - :65:003:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області № 1160 від 19 серпня 2019 року встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :65:003:0029, становить 15 672 637,00 грн (а. с.14).

В процесі розгляду справи суди також встановили, а сторони не заперечували, що саме на вказаній земельній ділянці була придбана нерухомість відповідачем, і саме за земельною ділянкою закріплено кадастровий номер :65:003:0029. Протилежного матеріали справи не містять.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що земельна ділянка була сформована у спірний період, однак інформація про неї не була внесена до Державного земельного кадастру.

Отже, спір в цій справі стосується сформованої земельної ділянки, а тому сумнівів щодо її розміру не має. Однак апеляційний суд не врахував наведеного та дійшов помилкових висновків про недоведеність позивачем факту користування земельною ділянкою саме такої площі. Крім того, суд апеляційної інстанції, встановивши, що на спірній земельній ділянці розташовано об`єкти нерухомого майна, які належать ОСОБА_1 на праві власності, не надав належну оцінку обставинам розташуванню цих об`єктів на земельній ділянці з огляду на принцип платного використання землі, встановлений статтею 206 ЗК України.

Варто зауважити, що дійсно Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наводив такий правовий висновок, що у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 ЦК України (постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 905/1680/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 910/8770/19).

Однак, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 646/4738/19 наведено правовий висновок щодо застосування положень статті 1212 ЦК України, згідно з яким необхідність встановлення сформованості земельної ділянки як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру не є обов`язковим та взагалі залежить від конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертає увагу на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час набуття права власності на об`єкти нерухомості, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при придбанні нежитлових будівель.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи.

Отже, внаслідок неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень частини дев`ятої статті 79-1 ЗК України, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для захисту у цій справі права позивача на компенсацію йому недоотриманої від відповідача орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України.

Також колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що Чернівецькою міською радою не надано доказів проведення державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Чернівецькою міською радою.

Відповідно до правового висновку, сформованому у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05 серпня 2022 року в справі № 922/2060/20, «…за загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01 січня 2002 року у дію нового ЗК України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01 січня 2013 року не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Крім цього, нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень статті 79-1 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості».

Тому посилання апеляційного суду на відсутність реєстрації права власності позивача на спірну земельну ділянку, а також посилання відповідача на те, що

право передати спірну земельну ділянку в оренду виникає у позивача лише з моменту державної реєстрації речового права на таку земельну ділянку, тобто виключає право розпорядження нею до вчинення такої реєстрації, не стосується цих спірних правовідносин, які виникли із приводу фактичного користування відповідачем сформованою земельною ділянкою комунальної власності за відсутності для того достатніх правових підстав за рахунок позивача, якому належать ці землі відповідно до закону.

Щодо розміру безпідставно збережених коштів орендної плати, то Верховний Суд неодноразово зазначав, що основою для її визначення для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель.

Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Абзацом 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Відповідно до частини другої статті 20 і частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Положення Податкового кодексу України і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 905/1680/20, з огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки.

У справі, яка переглядається, при здійсненні розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою в період з 01 червня 2017 року до 31 травня 2020 року в сумі 931 232,63 грн Чернівецька міська рада взяла до уваги витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 10 жовтня 2013 року № 366/02-1/8-13 та від 19 серпня 2019 року № 1160, видані відділом у м. Чернівцях Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області. Тому апеляційний суд безпідставно вважав, що наведений розрахунок ґрунтується на припущеннях.

Отже, встановивши: фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за її користування у відповідний період; площу земельної ділянки; період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави; суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, а також врахувавши суми внесеного відповідачем земельного податку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір збережених відповідачем коштів без достатньої правової підстави складає 931 232,63 грн.

За таких обставин, передбачена пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України, підстава касаційного оскарження судових рішень, заявлена в касаційній скарзі, є обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги Чернівецька міська рада сплатила 27 936,98 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Чернівецької міської ради задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року скасувати, а рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 03 червня 2021 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради 27 936 (двадцять сім тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн 98 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк