27.06.2023 Справа № 644/2033/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 червня 2023 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сітало А. К.,

за участю секретаря Трач М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу,

встановив:

Представник позивача ФО-П ОСОБА_1 адвокат Самойленко П.М. звернувся до суду з позовною заявою в інтересах позивача, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 9702,87 грн., інфляційні втрати в розмірі 55228,82 грн. та покласти судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу на відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було винесено рішення по справі № 644/1369/20 за яким з ОСОБА_2 стягнуто завдані збитки в порядку регресу в розмірі 100000,00 грн., витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1000,00 грн., витрати понесені позивачем по оплаті правової допомоги в розмірі 18 057,40 грн., а разом 119 057 грн. 40 коп.

На виконання рішення, судом 23 липня 2020 року видано виконавчий лист № 644/1369/20 .

04.08.2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренко А. І. винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень № 62729323, № 62729654, № 62729862.

З дати винесення Орджонікідзевським районним судом м. Харкова рішення по справі № 644/1369/20 від 16.06.2020 року, відповідач не виконує судове рішення в добровільному порядку, не сплатив заборгованості, станом на 08.04.2023 року борг відповідачем не оплачений.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов від відповідача не надходив.

Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку представник позивача не заперечує. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено що 16 червня 2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова ухвалено рішення по справі № 644/1369/20 за яким з ОСОБА_2 стягнуто завдані збитки в порядку регресу в розмірі 100000,00 грн., витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1000,00 грн., витрати понесені позивачем по оплаті правової допомоги в розмірі 18 057.40 грн. 40 коп., а разом 119 057 грн. 40 коп.

На виконання рішення, судом 23 липня 2020 року видано виконавчий лист № 644/1369/20 .

04.08.2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренко А. І. винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень № 62729323, № 62729654, № 62729862.

Станом на 08.04.2023 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова по справі № 644/1369/20 від 16.06.2020 року відповідачем не виконане.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, з ухваленням судом рішення у справі № 644/1369/20 про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування завданих збитків в порядку регресу та витрат понесених на сплату судового збору та правничої допомоги, зобов`язання не припинилося та триває до моменту фактичного виконання відповідачем грошового зобов`язання. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є законною.

Суд вважає що заявлений розмір трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідає вимогам закону.

За наданим позивачем розрахунком 3% річних за користування грошовими коштами за 992 дні прострочення грошового зобов`язання склали 9702 грн. 87 коп., а розрахунок інфляційних втрат за період з 21 липня 2020 року по 08 квітня 2023 року на заборгованість у розмірі 119057 грн. 40 коп. відповідно до розрахунку 55228 грн. 82 коп. Суд погоджується з розрахунком доданим до позову.

З приводу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Згідно п. 8 ч. 2 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, у розмірі 11917 грн. 50 коп., позивачем надано: ордер на надання правничої допомоги; договір про надання правової допомоги за №1818 від 25 травня 2021 року; Акт приймання-передачі правової допомоги до договору №1818 від 25 травня 2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру №1818 від 08.04.2023 року. Попередній розмір судових витрат наведений у позовній заяві.

Суд дослідивши позовну заяву з доданими до неї матеріалами, докази надані на підтвердження понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, вважає, що судові витрати в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Виходячи з положень статей 137, 141ЦПК України, статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Таким чином, суд зобов`язаний з урахуванням обставин і складності справи надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

З позовної заяви вбачається, що вона подана представником позивача.

В позовній заяві на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи складають 12991 грн. 10 коп., які складаються з 1073 грн. 60 коп. сплаченого судового збору та 11 917 грн. 50 коп. сплачених на оплату правової допомоги. У Акті приймання-передачі правової допомоги зазначено кількість витраченого часу та вартість послуг. За вивчення матеріалів справи та формування правової позиції (три години) вартість 4767 грн., за підготовку позовної заяви для подання позову до суду (три години) вартість зазначена 4767 грн., за підготовку процесуальних документів (одна година) вартість 1589 грн., підготовка клопотання до суду( 0,5 години) вартість 794,50 грн.

Провадження по цивільні справі відкрито в спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд звертає увагу на те, що представник позивача адвокат Самойленко П.М. жодного разу не приймав безпосередню участь в судовому засіданні, справа не є складною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених статтями 137 та 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних робіт, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.

Суд, вирішуючи питання щодо витрат понесених учасником справи на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що додані до клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат документи, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному в позові розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Крім того, заявлені витрати на правову допомогу на загальну суму 11917 грн. 50 коп. є очевидно не співмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг та сам розмір є явно завищеним. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Під час ухвалення рішення по суті справи, суд вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 133, 134, 137, 141-142, 265, 280, 259 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( РНОКПП - НОМЕР_2 ) три процента річних у розмірі 9702 грн. 87 коп. та інфляційні втрати у розмірі 55228 грн. 82 коп., а всього стягнути - 64931 грн. 69 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( РНОКПП - НОМЕР_2 ) витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 1073 грн. 60 коп. та витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 5000,00 грн., а всього стягнути 6073 грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ст.354 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Харківського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 03.07.2023 року.

Суддя: А. К. Сітало