Номер провадження 2/754/1007/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2023 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.І.

за участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Богдан О.О.

третьої особи ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 30.09.1979. В шлюбі у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . 22.01.2009 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу сторони не здійснювали поділ майна подружжя, оскільки, як зазначає позивачка, ОСОБА_6 запевнив, що не має в цьому потреби, оскільки не має наміру одружуватись, а все майно у спадок отримують діти. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Разом з дітьми заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_2 , яка попередньо подала позов до Дарницького районного суду м. Києва про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_6 та визнання права власності на 1/2 частини квартири по АДРЕСА_1 по тим підставам, що зазначена квартира придбана на ім`я ОСОБА_6 після розірвання шлюбу. Позивачка зазначає, що спірним спільним майном подружжя є квартира за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира за адресою: АДРЕСА_1 (яка придбана ОСОБА_6 після розірвання шлюбу за спільні гроші колишнього подружжя, які не були поділені між ними після розірвання шлюбу) та автомобіль «Neon plimut», державний номерний знак НОМЕР_1 . Оскільки, як зазначає позивачка, її права були порушені в день відкриття спадщини та подання відповідачами заяв про прийняття спадщини, ОСОБА_1 просить визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину переліченого вище майна та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.12.2022 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Від третьої особи ОСОБА_2 23.01.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що після розірвання шлюбу, колишнє подружжя, на підставі усних домовленостей, розподілило набуте ними майно наступним чином: гараж по АДРЕСА_4 , два місця на автомобільному паркінгу по АДРЕСА_5 , автомобіль, депозити в банку, корпоративні права у ТОВ «ОМЕГА-4» - ОСОБА_1 ; 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 - сину ОСОБА_4 ; квартиру в АДРЕСА_2 - доньці ОСОБА_5 , гараж та автомобіль - померлому ОСОБА_6 ; корпоративні права ОСОБА_6 у ТОВ «СІГМА-УКРАЇНА» померлий викупив та передав своїм дітям. В подальшому, після розірвання шлюбу ОСОБА_6 продав гараж та разом з цивільною дружиною ОСОБА_2 придбали однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2022, по справі № 754/238/22 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_6 в період з квітня 2009 року по 15 вересня 2021 року, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_6 . Також даним рішенням встановлено факт, що ОСОБА_1 не має право на спадкування, на вищевказану квартиру, після смерті ОСОБА_6 , оскільки їх шлюб був припинений 22.01.2009, а Угоду про переведення прав та обов`язків за договором дольової участі у фінансуванні будівництва, на підставі якого була придбана квартира, спадкодавець уклав після припинення шлюбу, і кошти на виконання цієї угоди теж були сплачені після розірвання шлюбу. Також у відзиві ОСОБА_2 зазначає, що позивачка звернулась до суду майже через 14 років після розірвання шлюбу. На підставі наведеного просить суд застосувати строк позовної давності, відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивачки всі судові витрати.

Від представника відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 14.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що померлий ОСОБА_6 , після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 проживав зі ОСОБА_2 . Відповідачі, діти колишнього подружжя, були свідками, що позивачка наполягала на поділі майна подружжя до моменту розірвання шлюбу, що і було здійснено наступним чином: гараж по АДРЕСА_4 , два місця на автомобільному паркінгу по АДРЕСА_5 , автомобіль, депозити в банку, корпоративні парова у ТОВ «ОМЕГА-4» - ОСОБА_1 ; 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_7 - сину ОСОБА_4 ; квартиру в АДРЕСА_2 - доньці ОСОБА_5 , гараж та автомобіль - померлому ОСОБА_6 ; корпоративні права ОСОБА_6 у ТОВ «СІГМА-УКРАЇНА» померлий викупив та передав своїм дітям. Всі правовстановлюючі документи на майно, були передані тим, кому це майно було розподілено. Позивачка ОСОБА_1 розпорядилась майном, яке було їй розподілено, на свій власний розсуд. В свою чергу ОСОБА_6 , разом з цивільною дружиною ОСОБА_2 , вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_6 за свої спільні кошти, що підтверджується рішенням суду по справі № 754/238/22. У відзиві зазначають, що позивачка, в своїй позовній заяві сама ж вказує, що після розірвання шлюбу сторони не здійснювали поділ майна подружжя, оскільки ОСОБА_6 запевнив, що не має в цьому потреби, оскільки не має наміру одружуватись, а все майно у спадок отримують його діти. Отже отримання відповідачами майна у спадок виключає необхідність поділу майна. Також у відзиві зазначають, що права позивачки не порушились у день відкриття спадщини, а відлік строку позовної давності розпочався з 2009 року, з моменту розірвання шлюбу. На підставі наведеного просять суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

15.03.2023 до суду надійшло клопотання від відповідача ОСОБА_5 , з якого вбачається, що позов не визнає в повному обсязі. Зазначає, що вимоги позивача несправедливі, обставини перекручені. Позивачка зазначає, що діє в інтересах дітей, а сама одночасно намагається позбавити своїх дітей всього, що лишилося після смерті батька. Позивачка строки звернення до суду давно пропустила, крім того при живому батькові вона не порушувала сімейну домовленість щодо поділу майна, а зараз, після смерті батька її ніхто не стримує. Також зазначила, що позивачка користується безоплатно квартирою по АДРЕСА_8 , наносячи відповідачки збитки. Крім того вважає, якщо позивачка отримає права на те, що їй не належить, то вижене брата - відповідача по справі. Просить розглядати справу у її відсутності, так як не хоче бачити позивачку, відмовити в позовних вимогах, застосувавши строк позовної давності.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Богдан О.О. в судових засіданнях вимоги позовної заяви підтримували в повному обсязі. 27.06.2023 подали до суду клопотання та письмово викладене вступне слово, відповідно до яких просять розглянути справу у їх відсутності, позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання призначене на 27.06.2023 не з`явилась. До суду надійшло клопотання від їх представника про розгляд справи у відсутність відповідачів та представника. Проти задоволення позову заперечують в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 та її адвокат - Соколов В.В. в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. 27.06.2023 адвокат Соколов В.В. подав до суду клопотання та тексти письмових дебатів, відповідно до яких просять розглянути справу у їх відсутності та проти задоволення позову заперечують в повному обсязі.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова І.О. в судове засідання 27.06.2023 не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи міститься заява від нотаріуса про розгляд справи у її відсутність у зв`язку з робочою зайнятістю.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.09.1979, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу Серії НОМЕР_2 .

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано 22.01.2009, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_3 .

Після розірвання шлюбу сторони проживали окремо.

В період з квітня 2009 року по 15 вересня 2021 року, ОСОБА_6 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2022 по справі № 754/238/22, яке набрало законної сили 30.01.2023.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 .

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №66961422 від 22.10.2021 заведена спадкова справа (номер у спадковому реєстрі 68515729) після смерті ОСОБА_6 .

Згідно із ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки

Оскільки діти спадкодавця ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги за законом вони мають право на прийняття спадщини, яка залишилась після смерті їх батька. Однак, в день відкриття спадщини та з моменту подання заяв про прийняття спадщини дітьми спадкодавця, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , в спадкове майно увійшла власність позивачки ОСОБА_1 , чим порушилось її права та законні інтереси на власність.

Так судом встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (з 30.09.1979 по 22.01.2009) набули в спільну сумісну власність наступне нерухоме майно:

- квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 80,50кв.м.

Згідно із свідоцтва про право власності на квартиру Серії ККВ № 43825 від 10.05.2000, квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_6 . Відповідно до довідки № 67 від 24.12.1999 ОСОБА_6 вніс пайовий внесок за вищевказану квартиру 16.12.1991 в розмірі 12047,57карбованців.

- квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 91,1кв.м.

Згідно із договору купівлі-продажу нерухомості від 14.06.1999, квартира належить ОСОБА_6 та його сину ОСОБА_4 в рівних долях.

Відповідно до Звіту про оцінку майна, ринкової вартості нерухомості, трикімнатної квартири, загальною площею 80,50кв.м, житловою площею 41,90кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 - ринкова вартість об`єкту оцінки становить 482800,00грн без ПДВ.

Згідно із Звіту про оцінку майна, ринкової вартості нерухомості, трикімнатної квартири, загальною площею 91,10кв.м, житловою площею 47,90кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 - ринкова вартість об`єкту оцінки становить 488800,00грн без ПДВ.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання в шлюбі спірних квартир, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли на час перебування у шлюбі ОСОБА_1 з ОСОБА_6 придбання спірних квартир, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України.

Зокрема за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

До того ж норми Закону України «Про власність» узгоджуються з нормами чинного Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і третя особа ОСОБА_2 подали заяву про застосування строків позовної давності та просили суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність до заявленого спору не встановлена.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Позовна давність, як того передбачає ст. 259 ЦК України, тобто за домовленістю сторін не збільшувалась. Письмовий договір не укладався.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з висновками Верховного Суду, наданими у Постанові від 10.08.2022 по справі №541/312/21 провадження № 61-2731ск22 початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу - спільні квартири, зареєстровані за ОСОБА_6 у матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність порушення права ОСОБА_1 за життя іншого співвласника квартир.

До того ж суд бере до уваги обґрунтування обставин справи, які зазначені у відзиві відповідачів та у поясненнях третьої особи, що після розірвання шлюбу, колишнє подружжя, на підставі усних домовленостей, розподілило набуте ними майно наступним чином: гараж по АДРЕСА_4 , два місця на автомобільному паркінгу по АДРЕСА_5 , автомобіль, депозити в банку, корпоративні парова у ТОВ «ОМЕГА-4» - ОСОБА_1 ; 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 - сину ОСОБА_4 ; квартиру в АДРЕСА_2 - доньці ОСОБА_5 , гараж та автомобіль - померлому ОСОБА_6 ; корпоративні права померлого ОСОБА_6 у ТОВ «СІГМА-УКРАЇНА» останній викупив та передав своїм дітям. Всі правовстановлюючі документи на майно, були передані тим, кому це майно було розподілено. Позивачка ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_6 розпорядились своїм майном, яке було розподілено між ними на підставі усних домовленостей, на свій власний розсуд.

Також, згідно документів наявних в матеріалах справи, ОСОБА_6 у 2008 році вийшов зі складу учасників ТОВ «Сігма-Україна». Належну йому частку статутного капіталу, яка становить 70%, відступив - 50% - сину ОСОБА_4 , та 20% - донці ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що померлий ОСОБА_6 у 2009 році, після розірвання шлюбу з позивачкою продав гараж своєму куму ОСОБА_9 , що підтверджується нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. заявою покупця ОСОБА_9 . А позивачка ОСОБА_1 , 14.05.2021 продала автомобіль КІА, 1997 року випуску, що був зареєстрований за нею з 26.06.1997, що підтверджується довідкою №31/26-287пз від 15.05.2023, яка надана Головним сервісним центром МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві.

Крім того судом, беззаперечно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу, переїхала проживати за місця своєї реєстрації, за адресою: АДРЕСА_3 , разом з сном - відповідачем ОСОБА_4 , а покійний ОСОБА_6 залишився проживати за адресою: по АДРЕСА_2 , разом з дочкою - відповідачкою ОСОБА_5 .

Також судом установлено та не заперечувалось учасниками справи, що станом на час розгляду справи ОСОБА_1 проживає разом зі своєю матір`ю по АДРЕСА_2 .

До то ж відповідно до довідки № 25 від 19.04.2023, видана ЖБК «Крисал-16», позивачка ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 . З 2020 року позивачка ОСОБА_1 особисто сплачує всі додатково нараховані платежі щодо утеплення фасадів квартир та реконструкції системи опалення, заборгованості по сплаті внесків на експлуатацію житлового фонду за утримання будинку і прибудинкової території по квартирі не має.

Що дає суду встановити безперешкодне користування та утримання спірного майна позивачкою ОСОБА_1 ще за життя ОСОБА_6 .

Отже суд дійшов до висновку, що дійсно буд дотриманий добровільний поділ спільного майна колишнього подружжя, права позивачки після розірвання шлюбу і до смерті ОСОБА_6 не порушувались щодо спільного майна. Однак враховуючи, що правовстановлюючі документи на спірне майно зареєстровані за ОСОБА_6 , та після його смерті саме діти - відповідачі по справі є єдиними спадкоємцями на все майно спадкодавця, а відповідачі не визнають за позивачкою її права власності на спільне майно колишнього подружжя, тому початок перебігу позовної давності розпочався з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, саме з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_9 , та 1/2 частина квартира АДРЕСА_10 , набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за час спільного проживання (з 30.09.1979 по 22.01.2009), тобто є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд приходить до висновку про необхідність виділити у власність позивачці 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 , та 1/4 частину квартири АДРЕСА_10 . Отже в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення.

Разом з тим, щодо автомобіля «Neon plimut», державний номерний знак НОМЕР_1 , суд зазначає про таке.

Згідно із довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) автомобіль «Neon plimut», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, станом на 02.01.2023 зареєстрований за ОСОБА_6 .

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб (проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без укладення шлюбу); обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел та мети його придбання.

У ході судового розгляду позивачкою та її адвокатом не надано належних та допустимих доказів факту набуття автомобіля «Neon plimut», саме під час перебування в шлюбі ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_6 . В матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, коли саме було придбано спірний автомобіль.

Крім того, судом було роз`яснено позивачці та її представнику, порядок звернення до суду з клопотанням та заявами щодо витребування доказів. Однак сторона позивача з клопотанням про витребування доказів, стосовно того, чи був придбаний автомобіль «Neon plimut», державний номерний знак НОМЕР_1 , в період шлюбу ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_6 до суду не звертались.

За наведених обставин, суд вважає не доведеною та не обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Neon plimut», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, оскілки відсутні будь-які документи з яких можливо було б встановити придбання зазначеного автомобіля під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому не підлягають задоволенню.

До того ж щодо квартири АДРЕСА_6 , суд дійшов до такого.

Відповідно до Звіту про оцінку майна, ринкової вартості нерухомості, однокімнатної квартири, загальною площею 39,20кв.м, житловою площею 16,00кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 - ринкова вартість об`єкту оцінки становить 400100,00грн без ПДВ.

Судом установлено, що відповідно до Договору № 50 дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку від 24.02.2004 ТОВ «УкоінвестБуд» та ОСОБА_10 уклали договір про те, що інвестор ОСОБА_10 надає підприємству ТОВ «УкоінвестБуд» грошові кошти в порядку своєї дольової участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 .

Згідно із Додаткової угоди № 1 до договору № 50 від 24.02.2004 дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку від 24.04.2009 укладеної між ТОВ «УкоінвестБуд» та інвестором ОСОБА_10 щодо дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_12 , за якою сторони дійшли спільної згоди у п. 1.3. Договору, а саме, що квартира АДРЕСА_13 , загальна площа 37,80кв.м. змінена на 39,20кв.м., адреса з АДРЕСА_12 змінена на адресу АДРЕСА_12 .

Згідно із Угоди про переведення прав та обов`язків за Договором від 24.02.2004 № 50 дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку від 30.04.2009, ТОВ «УкоінвестБуд», ОСОБА_10 та ОСОБА_6 уклали угоду про переведення прав та обов`язків.

Відповідно до якої ОСОБА_10 передає, а ОСОБА_6 приймає на себе права і обов`язки, що належить ОСОБА_10 і стає стороною (інвестором) за основним договором, укладеним між ОСОБА_10 та «УкоінвестБуд».

Згідно із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_6 , з 18.11.2016.

Як вбачається з наведених вище документів, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , після розірвання шлюбу з позивачкою набув спочатку майнові права на квартиру АДРЕСА_6 , відповідно до Угоди про переведення прав та обов`язків за Договором від 24.02.2004 № 50 дольової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку. А 18.11.2016 набув права власності на вищевказану квартиру, шляхом державної реєстрації приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В.

Після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 подала заяву до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. про прийняття спадщини, яка залишилась після померлого спадкодавця.

Також, як встановлено судом, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2022 по справі № 754/238/22 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_6 в період з квітня 2009 року по 15 вересня 2021 року, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_6 .

Як убачається з рішення суду по справі № 754/238/22, ОСОБА_1 виступала в якості третьої особи по справі про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.

Вищевказаним рішенням встановлено факт, що ОСОБА_1 не має права на спадкування після ОСОБА_6 , оскільки їх шлюб був припинений 22.01.2009, що засвідчено свідоцтвом про розірвання шлюбу. Угоду про переведення прав та обов`язків за договором дольової участі у фінансуванні будівництва, на підставі якої була придбана квартира АДРЕСА_6 , спадкодавець уклав після припинення його шлюбу з ОСОБА_1 , кошти на виконання цієї угоди теж були сплачені після розірвання їх шлюбу, а відтак визнання відповідачами позову права та інтереси ОСОБА_1 не порушують.

У відповідності з ч. ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у цій справі, в якій такі обставини були встановлені.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2022 по справі № 754/238/22, яке набрало законної сили 30.01.2023, вже вирішено питання та встановлено факт, що квартира АДРЕСА_6 , була придбана після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Під час придбання спірної квартирі померлий проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_2 .

Отже дана квартира не входить до маси поділу спільного сумісного майна подружжя, а тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Що стосується заяви адвоката Соколова В.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, суд дійшов до такого.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що третій особі ОСОБА_2 була надана професійна правнича допомога адвокатом Соколовим Вячеславом Вікторовичем, на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги та Додатку до Договору від 31.12.2021; Ордеру серії КВ № 468218; Свідоцтва про право на зайнятті адвокатською діяльністю № 3468. Відповідно з Рахунками до Договору про надання правових/правничих послуг від 21.01.2023 на суму 7560,00грн, від 16.03.2023 на суму 1890,00грн, від 11.04.2023 на суму 1050,00грн, від 27.06.2023 на суму 4410,00грн - ОСОБА_2 , згідно квитанцій від 23.01.2023, 17.03.2023, 12.04.2023, 27.06.2023 сплатила на рахунок адвоката Соколова В.В. вищевказані суми, в якості оплати роботи адвоката. Загальна вартість сплачених адвокатських послуг становить 14910,00грн.

Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 14910,0грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки в з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (складання відзиву, подачею документів та ознайомленням з матеріалами справи), їх необхідністю та обсягом виконаної адвокатом роботи.

Однак, беручі до уваги, що рішенням суду позов частково задоволено, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом третьої особи ОСОБА_2 належного захисту в суді, тому заява про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь третьої особи підлягає до часткового задоволення, а сума підлягає зменшенню до 5000,00грн, яка відповідає розумному розміру та критерію реальності таких витрат.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивні вимоги задоволено судом частково, то з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2818,25грн, з кожного по 1409,13грн.

Керуючись Конституцією України, статтями 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 15, 16, 321, 386, 372 ЦК України, статтями 12, 13, 7, 10, 76-81, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_10 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2818,25грн, а саме з кожного по 1409,13грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00грн.

У інших позовних вимогах - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний код: НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_6 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_7 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ідентифікаційний код: НОМЕР_8 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова І.О., місце знаходження: м. Київ, вул. Лаврухіна, буд. 5/1.

Повний текст рішення складено та підписано 05.07.2023 у відповідності до ч. 5 ст.268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко