КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023року місто Київ

справа № 278/2511/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.

розглянув в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором оренди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь:

80000 грн. - заборгованості по договору оренди за період з 01 травня 2022 року по 01 вересня 2022 року;

992,40 грн. - судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що 01 грудня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди житлового приміщення загальною площею 122,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 01 грудня 2015 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі по договору оренди та з вказаної дати відповідач отримав у своє користування об'єкт оренди, вселившись у орендовану квартиру разом із своєю сім'єю.

Зазначала, що відповідно до умов договору, він набуває чинності з 01грудня 2015 року та діє до 01 грудня 2016 року. Об'єкт оренди повертається орендарем орендодавцю на підставі акту прийому-передачі і вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання акту прийому-передачі. Розмір орендної плати становить 20000 грн.

Посилалася на те, що починаючи із 01 грудня 2015 року по теперішній час, відповідач не повернув об'єкт оренди позивачу та припинив сплачувати орендну плату з 01 травня 2022 року, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 80000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором оренди від 01 грудня 2015 року за період з 01 травня 2022 року по 01 вересня 2022 року у сумі 80 000 грн. та судовий збір у розмірі 992,40 грн.

У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що 01 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та з чоловіком на ім`я ОСОБА_5 був укладений договір оренди житлового приміщення, де відповідач проживав зі своєю сім`єю (в т.ч. двоє дітей 2014 року народження і 2017 року народження) до 02 серпня 2022 року.

Вказував, що позивач ОСОБА_3 до суду не зверталася, позовної заяви не підписувала, судового збору не сплачувала. Те, що саме ОСОБА_4 , а не позивач, підписав та подав позовну заяву підтверджується: тотожністю його підпису під його поясненнями з підписом під позовною заявою; з підписами, якими засвідчені додатки до позовної заяви; тим, що номер телефону та електронна адреса, які зазначені як номер телефону та електронна адреса ОСОБА_3 є номером телефону та електронною адресою саме ОСОБА_4 (адвокатського бюро «АБ «Щиголь Володимира Валерійовича»), а також тим, що саме ОСОБА_4 від свого імені за звернення до суду з саме його позовом сплатив судовий збір та тим, що судовий збір за розгляд позову ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 був зарахований до держбюджету.

Зазначав, що він був повідомлений про те, що 20 червня 2023 року та 31 липня 2023 року відбудеться слухання справи і виконав все те, що від нього було потрібно для того, щоб взяти участь у засіданні в режимі відеоконференцїї. Однак жодного запрошення від суду не надійшло.

Зауважував, що він почекав запрошення на відеоконференцію 20 червня 2023 року до 13.00 год. і 31 липня 2023 року до 14.30 год. та не дочекавшись нічого, він подав через електронний суд відповідні заяви (а.с. 92, 95), але жодної реакції суду не було.

Посилався на те, що частина доказів, які були подані до суду першої інстанції не досліджувалися, а саме повідомлення ОСОБА_4 про те, що, на його думку, заборгованість по оренді складає 8000 грн. та зміст квитанцій про сплату на загальну суму - 27050,67 грн.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що стороною відповідача було заявлене клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для з`ясування хто підписав договір оренди та позовну заяву, однак суд першої інстанції не вчинив законних дій для з`ясування зазначеної обставини.

12 жовтня 2023 року від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала, що апеляційна скарга є безпідставною, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Посилалася на те, що відповідач та його представник не заперечували та не спростовували факт проживання в квартирі та перебування в орендних правовідносинах, що підтверджується матеріалами справи.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (частини перша та друга статті 812 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло.

За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років (частина перша статті 821 ЦК України).

Відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Тож у статті 764 ЦК України законодавець вдався до такого правового регулювання, за яким для настання наслідків у вигляді поновлення договору оренди сторони мають утриматися від дій, які б спричиняли закінчення дії такого договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення, зокрема укладення правочину про продовження договору, не вимагається.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №709/453/17 (провадження №61-30678св18), від 20 січня 2021 року у справі №190/750/17 (провадження №61-42086св18).

Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 1992 року між третьою особою ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Під час перебування у шлюбі, 30 серпня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як подружжям, було придбано у спільну сумісну власність житлове приміщення загальною площею 122,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири.

Статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2015 року від імені позивача ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв третя особа ОСОБА_4 , було укладено з ОСОБА_1 договір оренди житлового приміщення загальною площею 122,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п.2.3., 2.4 вказаного договору орендар має право користуватися об'єктом оренди тільки протягом строку оренди. Об'єкт оренди повертається орендарем орендодавцю на підставі акту прийому-передачі і вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання акту прийому-передачі.

Згідно з п.п.3.1-3.3 договору оренди орендна плата встановлюється в національній валюті України - гривні. Орендар проводить попередню оплату за кожен наступний місяць оренди до 01 числа кожного місяця (крім останнього місяця оренди). Розмір орендної плати становить 20000,00 грн. На дату підписання договору орендар сплатив орендодавцю вартість в розмірі 40000,00 грн. Із яких 20000 грн. є гарантією оплати вартості оренди за останній місяць оренди та гарантією оплати вартості комунальних платежів, нанесених об'єкту оренди збитків тощо.

У п.12.1 сторони погодили, що договір набуває чинності з 01 грудня 2015 року та діє до 01 грудня 2016 року.

01 грудня 2015 року на виконання договору оренди сторонами було підписано акт прийому-передачі до договору оренди від 01 грудня 2015 року.

Таким чином, з 01 грудня 2015 року відповідач отримав у своє користування об'єкт оренди, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , співвласниками якої є позивач та третя особа.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що починаючи із 01 грудня 2015 року по теперішній час, відповідач не повернув об'єкт оренди позивачу та припинив сплачувати орендну плату з 01 травня 2022 року, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 80000 грн. за період з 01 травня 2022 року по 01 вересня 2022 року.

Заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву, який було подано до суду першої інстанції, представник відповідача вказував на те, що 01 грудня 2015 року між відповідачем та з чоловіком на ім`я ОСОБА_5 був укладений договір оренди житлового приміщення, де ОСОБА_1 проживав зі своєю сім`єю до 02 серпня 2022 року. В момент укладання договору оренди відповідач сплатив Володимиру 40000 грн, із яких 20000 грн. - в рахунок орендної плати за перший місяць оренди, а інші 20000 грн. - як гарантію сплати оренди за останній місяць користування квартирою та гарантією сплати вартості комунальних платежів. 24 лютого 2022 року, коли почалася повномасштабна війна, відповідач вивіз свою сім`ю з Києва в інше місто. В Київ сім`я ОСОБА_1 повернулася 26 квітня 2022. Зазначав, що в період з 24 лютого 2022 року по 26 квітня 2022 року сім`я відповідача в квартирі не проживала, але добросовісно сплачували всі комунальні платежі і, по домовленості із ОСОБА_5 , безготівково, на картку, яку він надав відповідачу, частково оренду. Посилався на те, що протягом майже всього строку оренди розрахунки за договором відбувалися у готівковій формі - гроші передавалися особисто у руки. Також, за всі роки оренди жодних зауважень щодо несвоєчасності або несплати орендної плати чи комунальних платежів не надходило, що свідчить про належне виконання відповідачем умов договору. Вказував, що в липні 2022 року ОСОБА_5 повідомив відповідачу, що він бажає отримувати орендну платню в повному обсязі і тому останнім було прийнято рішення звільнити орендовану квартиру про що було повідомлено ОСОБА_5 . Тоді ж в липні було сплачено ОСОБА_5 30000 грн., а 02 серпня 2022 року, коли квартира передавалася ОСОБА_5 ще 38000 грн. Зазначав, що зауважень щодо розрахунків по договору чи щодо стану квартири ОСОБА_5 не заявлялося.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З пояснень сторін судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами було укладено договір оренди квартири, відповідач з 01 грудня 2015 року отримав у своє користування об'єкт оренди, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту укладення договору оренди від 01 грудня 2015 року та до 01 травня 2022 року відповідач сплачував щомісячно третій особі, як співвласнику та довіреній особі позивача, за користування вищевказаною квартирою орендні платежі у розмірі 20 000 грн.

Щодо посилання сторони відповідача на те, що 01 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та з чоловіком на ім`я ОСОБА_5 , а не ОСОБА_3 був укладений договір оренди житлового приміщення, де відповідач проживав зі своєю сім`єю до 02 серпня 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Верховний Суд України у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16 дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що з часу укладення договору оренди від 01 грудня 2015 року та станом на день розгляду справи будь-які спори, чи розбіжності з приводу укладення, виконання згаданого договору між подружжям - позивачем та третьою особою, як співвласниками квартири відсутні.

А відтак, відповідач, виконуючи з 01 грудня 2015 року умови договору оренди, який був підписаний між ним та ОСОБА_3 , підтвердив своє волевиявлення до вчинення вказаного правочину та його виконання.

Доказів того, що відповідач оспорював вказаний правочин з підстав того, що вій був підписаний не тією особою, матеріали справи не містять.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вказаний договір оренди від 01 грудня 2015 року недійсним не визнавався.

Відповідно до умов договору оренди, об'єкт оренди повертається орендарем орендодавцю на підставі акту прийому-передачі і вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання акту прийому-передачі. Натомість, матеріали справи не містять акту прийому-передачі, який би підтвердив факт передачі відповідачем квартири орендодавцю.

Оскільки відповідач не заперечував та не спростував факт проживання в квартирі у період з 01 травня 2022 року по 01 вересня 2022 року, доказів сплати орендної плати за вказаний період до суду не надав, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем порушено умови договору оренди, що є підставою для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу за договором оренди за період з 01 травня 2022 року по 01 вересня 2022 року у розмірі 80 000 грн.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що частина доказів, які були подані до суду першої інстанції не досліджувалися, а саме повідомлення ОСОБА_4 про те, що, на його думку, заборгованість по оренді складає 8000 грн. та зміст квитанцій про сплату на загальну суму - 27050,67 грн., колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, стороною відповідача на підтвердження своїх доводів про відсутність заборгованості по орендній платі були надані квитанції, згідно яких:

10 квітня 2022 року ОСОБА_6 перерахувала ОСОБА_3 7000 грн., у графі «призначення платежу» зазначено «переказ власних коштів»;

27 травня 2022 року ОСОБА_6 перерахувала ОСОБА_3 5025,13 грн., у графі «призначення платежу» зазначено «переказ власних коштів»;

22 червня 2022 року ОСОБА_6 перерахувала ОСОБА_3 15025,54 грн., у графі «призначення платежу» зазначено «переказ власних коштів».

З наданих квитанцій не вбачається, що платежі здійснювалися з метою сплати орендної плати за договором від 01 грудня 2015 року.

Отже, суд першої інстанції вірно не взяв вказані квитанції до уваги.

Доводи апеляційної скарги про те, що представник відповідача був повідомлений про те, що 20 червня 2023 року та 31 липня 2023 року відбудеться слухання справи і виконав все те, що від нього було потрібно для того, щоб взяти участь у засіданні в режимі відеоконференцїї, однак жодного запрошення від суду не надійшло, чим суд позбавив його можливості підтримати заявлені клопотання, надати пояснення, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи 20 червня 2023 року судом першої інстанції було відкладено судове засідання у зв`язку з неявкою всіх сторін по справі, які про час та місце повідомлялися належним чином, про що секретарем судового засідання складено довідку.

З довідки, складеної секретарем судового засідання вбачається, що у зв`язку з технічною несправністю програми «ВКЗ» фіксація судового засідання, призначеного на 31 липня 2023 року о 14.15 год. була втрачена.

При цьому, у рішенні зазначено, що у судове засідання 31 липня 2023 року у режимі відеоконференції представник відповідача не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, при спробі суду зв`язатися з ним, останній перебував у режимі офлайн.

Доводи апеляційної скарги про те, що стороною відповідача було заявлене клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для з`ясування хто підписав договір оренди та позовну заяву, однак суд першої інстанції не вчинив законних дій для з`ясування зазначеної обставини не спростовують правильність висновку суду про задоволення позову, оскільки не є предметом доказування даного спору недійсність договору оренди від 01 грудня 2015 року, враховуючи, що відповідач виконував умови вказаного договору до травня 2022 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: