Постанова

Іменем України

30 червня 2023 року

м. Київ

справа № 569/5052/19

провадження № 61-9299св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокатеса Семенюк Марія Олександрівна, на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування наказу і свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору

купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що у 1989 році ОСОБА_1 разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 згідно з чергою від основного місця роботи чоловіка на Рівненському заводі Залізобетонних виробів та конструкцій отримали квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі були зареєстровані та проживали фактично однією сім`єю з моменту її отримання в 1989 році в складі з трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та сина ОСОБА_5 , з 1995 року з народженням сина ОСОБА_6 , сім`єю з чотирьох осіб.

У 2013 році позивачка виїхала на заробітки за кордон, а після повернення в Україну у 2017 році довідалась, що Рівненський міський суд Рівненської області заочним рішенням від 09 серпня 2016 року у справі № 569/5435/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнив. Визнав ОСОБА_1 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рівненський міський суд Рівненської області своєю ухвалою від 21 лютого 2018 року заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року скасував, призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рівненський міський суд Рівненської області своїм рішенням від 20 червня 2018 року у справі № 569/5435/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнив частково. Визнав ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 30 жовтня 2018 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня

2018 року в частині відмови у задоволенні позову скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив у зв`язку з незалученням до участі у справі всіх осіб.

Отже, позивачка вважає, що за нею збережене право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 , як наймача, відповідно дане право користування наділяє її і правом на приватизацію даної квартири.

Посилаючись на те, що дана квартира вже приватизована одноособово ОСОБА_2 , а в подальшому й відчужена за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просить суд:

- визнати недійсним і скасувати наказ Управління житлово-комунального господарства (далі - УЖКГ) Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01 серпня 2017 року № 389 про передачу житла у приватну власність ОСОБА_2 в частині, що стосується приватизації квартири АДРЕСА_1 , та свідоцтво про право власності б/н на квартиру АДРЕСА_1 , видане УЖКГ Виконавчого комітету Рівненської міської ради 01 серпня 2017 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 від 15 грудня 2017 року, серія та номер 2366, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Табінським О. І. (далі - приватний нотаріус Рівненського МНО) та припинити право власності на квартиру, зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 грудня 2017 року та зареєстрованого приватним нотаріусом Рівненського МНО Табінським О. І.

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у 1989 році ОСОБА_1 разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_4 та сином

ОСОБА_5 згідно з чергою від основного місця роботи чоловіка на Рівненському заводі Залізобетонних виробів та конструкцій отримали квартиру АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі були зареєстровані та проживали фактично однією сім`єю з моменту її отримання в 1989 році в складі з трьох осіб:

ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та сина ОСОБА_5 , з 1995 року з народженням сина ОСОБА_6 , сім`єю з чотирьох осіб.

Згідно з актом-обстеження від 20 квітня 2016 року, з травня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_1 , яка не поживала за вказаною адресою, втратила право користування спірною квартирою внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просив суд визнати

ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою

АДРЕСА_1 зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рівненський міський суд Рівненської області своєю ухвалою

від 18 листопада 2021 року (у складі судді Галінської В. В.) провадження

у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, закрив на підставі пункту 2

частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у зв`язку з тим, що відсутній предмет спору, провадження у справі за зустрічною позовною заявою слід закрити.

Рівненський міський суд Рівненської області своїм рішенням

від 18 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при проведенні приватизації спірної квартири не було допущено будь-яких порушень, ОСОБА_2 на день відчуження квартири АДРЕСА_1 був одноособовим її власником, тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 18 серпня 2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов

ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав недійсним та скасував наказ УЖКГ Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01 серпня 2017 року № 389 про передачу житла у приватну власність ОСОБА_2 в частині, що стосується приватизації квартири АДРЕСА_1 , та свідоцтво про право власності б/н на квартиру АДРЕСА_1 , видане УЖКГ Виконавчого комітету Рівненської міської ради 01 серпня 2017 року.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 грудня 2017 року, серія та номер 2366, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Рівненського МНО Табінським О. І., та припинив право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 грудня 2017 року та зареєстрованого приватним нотаріусом Рівненського МНО Табінським О. І.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відчуження квартири

АДРЕСА_1 відбулося без участі позивачки, з порушенням її прав, яка має право на користування спірною квартирою та не позбавлена права приватизації, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, згідно зі статтями 203 та 215 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокатеса Семенюк М. О., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від: 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), 26 вересня 2019 року

у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), 18 березня 2020 року

у справі № 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18), 18 жовтня

2021 року у справі № 640/14856/19 (провадження № 61-21078св21),

31 травня 2022 року у справі № 132/354/20 (провадження № 61-18005св20).

Касаційна скарга мотивована тим, що визнання недійсним договору

купівлі-продажу квартири і припинення права власності на квартиру поклало на ОСОБА_3 надмірний тягар, за яким вона самостійно повинна шукати способи, якими їй слід повернути суму у розмірі 498 845 грн, яку остання заплатила при купівлі квартири, що призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що Рівненський міський суд Рівненської області заочним рішенням від 09 серпня 2016 року у справі № 569/5435/16-ц позов

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнив. Визнав ОСОБА_1 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі тривалий час були відсутні без поважних причин за місцем їх реєстрації, з травня 2013 року у квартирі не проживали, участі в утриманні житла не приймали, не оплачували комунальні послуги, особистих речей в квартирі не мали.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року.

Рівненський міський суд Рівненської області своєю ухвалою від 21 лютого 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року задовольнив. Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року скасував, призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рівненський міський суд Рівненської області своїм рішенням від 20 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Визнав

ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка

ОСОБА_1 була відсутня за місцем реєстрації - у квартирі АДРЕСА_1 , понад шість місяців з поважних причин через виїзд на роботу за межі України та не втратила інтерес до спірного житла, яке було її місцем проживання з 1988 року.

Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову скасував. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування квартирою, відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що до участі у вказаній справі не було залучено в якості третьої особи ОСОБА_3 , яка станом на лютий 2018 року була власницею квартири АДРЕСА_2 .

Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 16 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову скасував. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовив.

Не погодившись з постановою Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, ОСОБА_3 оскаржила її в касаційному порядку.

Верховний Суд України від 27 січня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_3 задовольнив частково. Постанову Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-16099св19).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що сама лише неможливість залучення ОСОБА_3 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стадії апеляційного розгляду справи (у редакції ЦПК України, на дату розгляду апеляційної скарги), з огляду на той факт, що предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга подана особою, питання про права якої вирішені оскаржуваним рішенням, не свідчить, що апеляційний суд був позбавлений можливості вирішити справу по суті спору з урахуванням доводів апеляційної скарги особи, яка не була залучена до участі у справі, та додатково наданих нею доказів.

Рівненський апеляційний суд своїм розпорядженням від 02 березня

2021 року № 9 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року передав на розгляд Волинському апеляційному суду.

Волинський апеляційний суд своєю постановою від 05 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволені позову скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення. Визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з постановою Волинського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року, ОСОБА_1 оскаржила її в касаційному порядку.

Верховний Суд своєю постановою від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Постанову Волинського апеляційного суду

від 05 квітня 2021 року скасував, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , залишив в силі (провадження

№ 61-13080св21).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи у тому числі за кордоном є поважною причиною непроживання особи у житловому приміщенні. При цьому перебування на заробітках закордоном без укладення трудового договору (тимчасовий підробіток) є поширеним загальновідомим фактом в Україні. Тривале перебування відповідачки закордоном з іншою метою (наприклад відпочинок, оздоровлення, туризм, тощо) не доведено, і не встановлено апеляційним судом, а тому його висновки не спростовують фактичних обставин встановлених місцевим судом, а ґрунтуються на припущеннях. Крім того в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд враховує і те, що ОСОБА_1 у квартирі була зареєстрована з 1988 року, а тому визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням всупереч вимогам закону є порушенням права відповідачки на повагу до її житла, передбаченого статтею 8 Конвенції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилалась на те, що за нею збережене право користування квартирою АДРЕСА_1 , як наймача, що наділяє її правом на приватизацію даної квартири, яка була проведена без участі позивачки.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказу

і свідоцтва про право власності в частині приватизації квартири

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України

(з урахуванням Закону України від 21 квітня 2022 року № 2215-ІХ

«Про дерадянізацію законодавства України», тут і далі - ЖК України)ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

За загальним правиломпри розгляді вимог про приватизацію, заявлених особою, треба враховувати, що наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб,

кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України

«Про приватизацію державного житлового фонду»).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що приватизацію спірної квартири проведено без участі ОСОБА_1 , та врахувавши, що остання, як і ОСОБА_2 , має право на приватизацію вказаної квартири, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення її прав на приватизацію житлового приміщення відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу

Також звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що приватизація квартири, що здійснена одноособово ОСОБА_7 , та відповідно подальше її відчуження є незаконними, оскільки в такий спосіб її позбавили конституційного права на житло, право на яке нею набуте згідно із законом і існує на даний час.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16 зазначив, що обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для судових рішень важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Апеляційний суд установив, що між сторонами протягом тривалого часу існував спір щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На час приватизації ОСОБА_2 спірної квартири та видання 01 серпня 2017 року наказу про передачу житла у приватну власність останньому в частині, що стосується приватизації спірної квартири, і свідоцтва про право власності на квартиру, було чинним рішення суду від 09 серпня 2016 року про визнання позивачки такою, що втратила право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття її з реєстрації, внаслідок чого ОСОБА_2 одноособово набув у власність у порядку приватизації зазначену квартиру. Однак, у подальшому це рішення суду скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, відмовлено. Приватизувавши це нерухоме майно, ОСОБА_2 відчужив його ОСОБА_3 за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Отже, відчуження спірної квартири відбулося без участі позивачки, з порушенням її прав, яка має право на користування спірною квартирою та не позбавлена права приватизації, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, згідно з вимогами

статей 203 та 215 ЦК України.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від: 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18),

26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц (провадження

№ 61-35744св18), 18 жовтня 2021 року у справі № 640/14856/19 (провадження № 61-21078св21), 31 травня 2022 року у справі № 132/354/20 (провадження № 61-18005св20).

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) предметом позову

є визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, витребування майна, визнання квартири відумерлою спадщиною, визнання права власності на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), предметом позову є визнання розпорядження недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі

№ 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18) предметом позову є витребування на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради нежитлового приміщення № 15, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 640/14856/19 (провадження № 61-21078св21) зазначив, що на час приватизації спірної квартири у позивача були відсутні передбачені законом підстави для приватизації спірної квартири, оскільки вона належними та допустимим доказами не довела постійне проживання у цій квартирі чи право на збереження за нею спірного житла. Також відсутні докази, які б свідчили про бажання ОСОБА_7 від свого імені або від імені ОСОБА_4 взяти участь у приватизації спірної квартири. За захистом свого права на участь у приватизації ОСОБА_7 не зверталась.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 132/354/20 (провадження № 61-18005св20) предметом первісного позову є визнання наймачем жилого приміщення, зобов`язання відновлення скасованої реєстрації місця проживання, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення; зустрічного позову - про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі, що переглядається, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним та скасування наказу і свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Отже, посилання у касаційній скарзі про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від: 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), 18 березня 2020 року у справі

№ 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18), 18 жовтня 2021 року

у справі № 640/14856/19 (провадження № 61-21078св21), 31 травня

2022 року у справі № 132/354/20 (провадження № 61-18005св20), колегія суддів не бере до уваги, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини та інші підстави позову, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин.

Доводи касаційної скарги про те, що визнання недійсним договору

купівлі-продажу квартири і припинення права власності на квартиру поклало на ОСОБА_3 надмірний тягар, за яким вона самостійно повинна шукати способи, якими їй слід повернути суму у розмірі 498 845 грн, яку остання заплатила при покупці квартири, що призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива

рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження

№ 14-256цс18)).

Суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи по суті звернув увагу на баланс інтересів сторін спору, визнавши договір купівлі-продажу квартири недійсним та припинивши право власності на спірну квартиру.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Як зазначалось вище, надання справедливої та обґрунтованої компенсації особи, яка зазнала втручання у її право володіння майном, є одним із елементів дотримання принципу справедливості та пропорційності.

Предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про приватизацію. ОСОБА_2 та Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради рішення про приватизацію не оскаржували, ОСОБА_3 не позбавлена права звернутися за компенсацією вартості потрачених коштів на придбання спірної квартири до особи, яка діяла недобросовісно.

Разом з тим, відповідачка ОСОБА_3 , ознайомившись зі змістом документів, що стосуються спірного приміщення - квартири, врахувавши перехід права власності від одних набувачів майна до інших, а також, що такий перехід від попереднього власника відбувся у короткий проміжок часу, оцінивши всі ризики, пов`язані з придбанням цього приміщення, набуваючи у власність спірне майно, мала б проявити розумну обачність при укладенні правочину купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості. При цьому, ОСОБА_3 мала б звернути увагу на такі обставини, як, зокрема, наявність судових спорів та ухвалення судових рішень щодо визнання осіб такими, що втратили право користування спірною квартирою, в заочному порядку, зокрема.

Наявність таких відомостей дає змогу зрозуміти, що з приводу майна наявний спір, а, враховуючи вартість та терміновість продажу майна, ОСОБА_3 повинна була проявити розумну обачність при купівлі квартири. До придбання цієї квартири покупець мав реальну можливість ознайомитися із судовими рішеннями, станом розгляду справи та скористатись кваліфікованою правовою допомогою.

З огляду на вищевказане, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки ОСОБА_3 не виселена з квартири та не позбавлена можливості захистити своє право, пред`явивши вимогу до інших осіб, які діяли недобросовісно,

про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 07 лютого 2022 року у справі № 591/6566/20-ц (провадження

№ 61-19528св21), від 25 липня 2022 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-2068св21).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокатеса Семенюк Марія Олександрівна, залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук