КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8487/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Неведомського Вадима Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року та адвоката Поліщука Романа Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у складі судді Литвинової І.В.,

у цивільній справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Порт» про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом, у якому просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на його користь машино-місця (гаражі) № НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, 07 вересня 2006 року між ВАТ "АК "Укртранс" та ТОВ "Центроінвестбуд-2000" укладено договір № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування машин).

20 жовтня 2006 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000", АКБ "Київ" та ОСОБА_2 укладено інвестиційні договори № 2п та № 3п, за умовами яких останній за рахунок власних та/або залучених грошових коштів здійснює інвестування будівництва місць для паркування автомашини № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 .

Вказано, що вказівні машино-місця (гаражі) вибули незаконно з володіння позивача, право власності на які він набув, повністю сплативши їхню вартість як об`єктів інвестицій, оскільки були протиправно продані ОСОБА_3 .

У судовому порядку договір № 84-інв12 (нф) про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 року, укладений між ПАТ "Автомобільна компанія "Укратранс" та ОСОБА_3 , визнано недійсним і скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50510019 від 27 грудня 2019 року 12:18:40, приватного нотаріуса Дульської Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50511880 від 27 грудня 2019 року 12:57:10, приватного нотаріуса Дульської Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000). Однак, під час розгляду спору у суді, ОСОБА_3 відчужив об`єкти ОСОБА_4 .

Оскільки машино-місця (гаражі) № НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 , які були проінвестовані позивачем, були набуті ОСОБА_1 в особи, яка не мала права його відчужувати, позивач був змушений звернутися у суд із позовом про витребування майна у нового власника.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року заяву адвоката Поліщука Р.М. в інтересах ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Неведомський В.О. в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що судом було винесено рішення за відсутності повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи та позбавлено права надати свої заперечення на позов. Не було отримано відповідачем й копії позовної заяви із додатками.

Вказує, що судом розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження, разом з тим вартість спірного нерухомого майна складає 1 460 000 грн (по 730 000 грн) кожне машино-місце. А отже справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, при цьому судом не залучено до участі у справі ТОВ "Центроінвестбуд-2000", ВАТ "АК "Укратранс" та ОСОБА_3 , права яких зачіпаються рішенням суду.

Також суд не звернув увагу, що надані позивачем ксерокопії документів не були належним чином засвідчені печаткою організації і підписом уповноваженої особи або нотаріально.

Крім того, судом не належно досліджені докази та безпідставно враховані аргументи позивача без дослідження обставин справи, які мають значення для справи, а саме причинно-наслідковий зв`язок набуття майнових прав сторонами по справі, а саме ТОВ "Центроінвестбуд-2000", який в подальшому передав їх позивачу, пославшись на постанову Верховного Суду від 03.04.2013 у справі № 6-21цс13.

Також скаржник звертає увагу на постанову Пленуму ВССУ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з якої убачається, що особа, яка звертається з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, яке знаходиться у володінні відповідача.

Безпідставним скаржник вважає й стягнуті з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 52 000 грн, оскільки у справі у справі відсутній попередній розрахунок витрат на правову допомогу, будь-які розрахунки, що було підставою для відмови в їх задоволенні, вказані висновки зроблені в постановах Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020, тощо.

В апеляційній скарзі адвокат Поліщук Р.М. в інтересах ОСОБА_2 вважає ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, просить її скасувати та ухватити нову додаткову ухвалу про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу адвоката на загальну суму 30 000 грн.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні заяви суд не дослідив надані позивачем на підтвердження відповідних витрат докази та не перевірив доводи та помилково надав оцінку неспівмірності витрат зі складністю справи, критеріям реальності, розумності розміру та дійшов помилкового висновку про відмову в стягненні витрат.

Зазначає, що суд не має права з власної ініціативи без клопотання іншої сторони зменшувати витрати на правничу допомогу, що узгоджується з висновками Верховного Суду, зокрема від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача адвокат Неведомський В.О. в інтересах ОСОБА_1 заперечує проти задоволення вимог на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. з огляду на відсутність доказів понесених витрат, а саме відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, акт виконаних робіт та підтвердження сплати вказаної суми та просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача адвокат Поліщук Р.М. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року залишити без задоволення. Вказує, що позивач є власником майнових прав за інвестиційним договором на будівництво машино-місця (гаражу), повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, тобто вчинивши дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об`єкт будівництва та для набуття права на цей об`єкт. Отже, ОСОБА_2 набув майнові права на машино-місце (гараж) № НОМЕР_1 , починаючи з 26 грудня 2006 року, сплативши кошти.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року адвокат Неведомський В.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 про витребування з незаконного володіння нерухомого майна - відмовити. Враховуючи відсутність набутих майнових прав на спірні машино-місця у первинного інвестора ТОВ «Центрінвестбуд-2000», останні не міг передати неіснуюче (не набуте) майнове право (вимоги) до кінцевого інвестора - позивача, і зроблені з цього приводу висновки є помилковими та хибними.

Зазначає, що здійснення позивачем оплат по укладеним з ТОВ «Центрінвестбуд-2000» та АКБ «Київ» інвестиційним договорам № 2п та № 3п від 20 жовтня 2006 року, жодним чином не підтверджує виникнення майнового права у позивача на спірні машино-місця, а виключно підтверджує існування грошових відносин між вказаними сторонами.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 08.11.2023 залучено до участі у справі ТОВ «Інтер Порт» в якості третьої особи (а.с. 111-112 т.1).

Представник ТОВ «Інтер Порт» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 115 т.2), у зв`язку з чим колегія суддів вважає розглядати справу за його відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Неведомського В.О. в інтересах ОСОБА_1 , який просив про задоволення апеляційної скарги, ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно положень ч. 4 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про необхідність перегляду судового рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Так, ухвалюючи у справі судове рішення суд першої інстанції допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення у справі.

Згідно частин 6 і 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За приписам п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність учасника справи - відповідачки та належних доказів про вручення їй ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та доданих до неї документів матеріали справи не містять.

Так, зі справи убачається, що копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви відповідачем було отримано 18.11.2023, тобто уже після ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 110 т.1).

З врахуванням викладеного колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі "Лопушанський проти України" у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідача, який не був обізнаний про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідача висунути свої заперечення і доводи проти позову, поданого позивачем, в тому числі при розгляді справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим вказане рішення суду відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухвалення апеляційним судом нового судового рішення по суті спору.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Зі справи убачається, що 07 вересня 2006 року між ВАТ "АК "Укртранс" (виконавець) та ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (інвестор) укладено договір № 3-2006 про інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування машин), за умовами якого інвестор зобов`язується здійснити інвестування будівництва підземних гаражів (місць для паркування машин), що розташоване на АДРЕСА_3 , виконавець зобов`язується здійснити капітальне будівництво паркінгів своїми або залученими силами за власні або залучені кошти і надати інвестору всі необхідні документи для оформлення у власність об`єкту інвестування за умови виконання інвестором інвестиційних зобов`язань за договором у повному обсязі (пункт 1.2 договору).

20 жовтня 2006 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство), АКБ "Київ" (повірений) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено інвестиційний договір № 2п, за умовами якого інвестор за рахунок власних та/або залучених грошових коштів здійснює інвестування будівництва місця для паркування автомашини, що будується на розі вул. Димитрова та А. Барбюса у м. Києві, з метою отримання права власності на об`єкт після введення будинку в експлуатацію (пункт 1.1 договору); характеристики об`єкта інвестування визначені пунктом 1.4 договору: країна - Україна, місто - Київ, район - Печерський, адреса, № будинку - на розі АДРЕСА_4 , № місця для паркування автомашини 2, рівень 3.300, загальна площа - 18,90 кв м; запланована дата введення об`єкта в експлуатацію - II квартал 2009 року, термін заселення - III квартал 2009 року, загальна вартість об`єкта на момент укладення договору становить 153 090 грн (пункт 2.2 договору) (а.с. 10-12 т.1).

28 травня 2009 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено додаткову угоду № 1 до інвестиційного договору № 2п від 20 жовтня 2006 року, за умовами якої сторони виключили з договору пункти 1.3, 3.3, інші виклали в наступній редакції: інвестор здійснює інвестування об`єкту шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок товариства (пункт 2.4 договору); у випадку, якщо загальна площа об`єкту згідно технічного паспорту, виданого Бюро технічної інвентаризації, буде менша, ніж загальна площа згідно даного договору, то ця різниця виплачується товариством інвестору за ціною вимірної одиниці загальної площі об`єкта, встановленої пунктом 2.1 цього договору, протягом двадцяти календарних днів з моменту проведення технічної інвентаризації об`єкта (пункт 2.5 договору); у випадку, якщо загальна площа об`єкта згідно технічного паспорту, виданого Бюро технічної інвентаризації, буде перевищувати загальну площу згідно даного договору, то ця різниця виплачується інвестором товариству за ціною вимірної одиниці загальної площі об`єкта, встановленої пунктом 2.1 цього договору, протягом двадцяти календарних днів з моменту проведення технічної інвентаризації об`єкта (пункт 2.6 договору); у разі оформлення зміни об`єкту сплатити товариству винагороду у розмірі 1 % від загальної вартості об`єкта (підпункт 3.1.3 договору); у випадку розірвання даного договору за власною ініціативою сплатити товариству штраф у розмірі 5 % від загальної вартості об`єкту.

У випадку розірвання інвестором даного договору за власною ініціативою по причині невиконання товариством взятих на себе зобов`язань за цим договором штрафні санкції інвестором не сплачуються (підпункт 3.1.4 договору); у разі відступлення інвестором майнових прав на об`єкт за даним договором на користь третіх осіб сплатити товариству винагороду у розмірі 5 % від загальної вартості об`єкта (підпункт 3.1.5 договору); у випадку дострокового розірвання даного договору повернути інвестору фактично проінвестовані ним кошти на момент розірвання даного договору протягом 90 календарних днів з моменту розірвання (підпункт 3.2.9 договору); при інвестуванні 100 % загальної площі об`єкта отримати від товариства "Довідку про інвестування інвестором 100 % загальної площі об`єкта" (підпункт 4.1.1 договору); у випадку, якщо інвестор порушить строки оплати згідно з підпунктом 2.4.2 та/або пункту 2.6 даного договору більше ніж на п`ять робочих днів, товариство має право розірвати даний договір в односторонньому порядку та стягнути з інвестора на свою користь штраф в розмірі 5 % від загальної вартості об`єкта (пункт 5.6 договору).

02 червня 2009 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено додаткову угоду № 2 до інвестиційного договору № 2п від 20 жовтня 2006 року, за умовами якої пункти 4.4, 2.2 викладені в наступній редакції: характеристика об`єкта інвестування: країна - Україна, місто - Київ, район - Печерський, адреса, № будинку - на перетині АДРЕСА_4 , № місця для паркування автомашини НОМЕР_1 (в осях 11-12, И-К), рівень 3,15, загальна площа - 18,90 кв м; запланована дата введення об`єкта в експлуатацію - II квартал 2010 року, термін заселення - III квартал 2010 року (пункт 1.4 договору); загальна вартість об`єкту на момент укладення цієї додаткової угоди становить 153 090 грн в тому числі ПДВ 20 % - 25 515 грн (пункт 2.2 договору).

10 травня 2012 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , відповідно до якого його загальна площа становить 19,50 кв м.

15 квітня 2013 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено додаткову угоду № 3 до інвестиційного договору № 2п від 20 жовтня 2006 року, за умовами якої пункти 1.4, 2.2 викладені в наступній редакції: характеристика об`єкта інвестування: АДРЕСА_2 № місця для паркування автомашини НОМЕР_2, рівень 2, загальна площа - 19,50 кв.м. (пункт 1.4 договору); загальна вартість об`єкту на момент укладення цієї додаткової угоди становить 157 938 грн в тому числі ПДВ 20 % - 808 грн (пункт 2.2 договору).

Згідно з довідкою про виконання умов інвестиційного договору від 15 квітня 2013 року ОСОБА_2 виконав в повному обсязі умови інвестиційного договору від 20 жовтня 2006 року № 2п, додаткової угоди № 1 від 28 травня 2009 року, додаткової угоди № 2 від 02 червня 2009 року, додаткової угоди № 3 від 15 квітня 2013 року.

Відповідно до акта приймання-передачі паркінгу, машиномісця від 15 квітня 2013 року ТОВ "Центрінвестбуд-2000" передає, а інвестор сплатив 100 % вартості та приймає паркінг (машиномісце) № НОМЕР_1, розташований на 2 рівні, що знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

20 жовтня 2006 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство), АКБ "Київ" (повірений) та ОСОБА_6 (інвестор) укладено інвестиційний договір № 3п, за умовами якого інвестор за рахунок власних та/або залучених грошових коштів здійснює інвестування будівництва місця для паркування автомашини, що будується на розі АДРЕСА_4 , з метою отримання права власності на об`єкт після введення будинку в експлуатацію (пунктом 1.1 договору); характеристика об`єкта інвестування визначені пунктом 1.4 договору: країна - Україна, місто - Київ, район - Печерський, адреса, № будинку - на розі АДРЕСА_4 , № місця для паркування автомашини 2, рівень 3.300, загальна площа 18,90 кв м; запланована дата введення об`єкта в експлуатацію - II квартал 2009 року, термін заселення - III квартал 2009 року, загальна вартість об`єкта на момент укладення договору становить 153 090 грн (пункт 2.2 договору) (а.с. 24-26 т.1).

28 травня 2009 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство) та ОСОБА_6 (інвестор) укладено додаткову угоду № 1 до інвестиційного договору № 3п від 20 жовтня 2006 року, за умовами якої виключили з договору пункти 1.3, 3.3, інші виклали в наступній редакції: інвестор здійснює інвестування об`єкту шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок товариства (пункт 2.4 договору); у випадку, якщо загальна площа об`єкту згідно технічного паспорту, виданого Бюро технічної інвентаризації, буде менша, ніж загальна площа згідно даного договору, то ця різниця виплачується товариством інвестору за ціною вимірної одиниці загальної площі об`єкта, встановленої пунктом 2.1 цього договору, протягом двадцяти календарних днів з моменту проведення технічної інвентаризації об`єкта (пункт 2.5 договору); у випадку, якщо загальна площа об`єкта згідно технічного паспорту, виданого Бюро технічної інвентаризації, буде перевищувати загальну площу згідно даного договору, то ця різниця виплачується інвестором товариству за ціною вимірної одиниці загальної площі об`єкта, встановленої пунктом 2.1 цього договору, протягом двадцяти календарних днів з моменту проведення технічної інвентаризації об`єкта (пункт 2.6 договору); у разі оформлення зміни об`єкту сплатити товариству винагороду у розмірі 1 % від загальної вартості об`єкта (підпункт 3.1.3 договору); у випадку розірвання даного договору за власною ініціативою сплатити товариству штраф у розмірі 5 % від загальної вартості об`єкту.

У випадку розірвання інвестором даного договору за власною ініціативою по причині невиконання товариством взятих на себе зобов`язань за цим договором, штрафні санкції інвестором не сплачуються (підпункт 3.1.4 договору); у разі відступлення інвестором майнових прав на об`єкт за даним договором на користь третіх осіб сплатити товариству винагороду у розмірі 5 % від загальної вартості об`єкта (підпункт 3.1.5 договору); у випадку дострокового розірвання даного договору повернути інвестору фактично проінвестовані ним кошти на момент розірвання даного договору протягом 90 календарних днів з моменту розірвання (підпункт 3.2.9 договору); при інвестуванні 100 % загальної площі об`єкта отримати від товариства "Довідку про інвестування інвестором 100 % загальної площі об`єкта" (підпункт 4.1.1 договору); у випадку, якщо інвестор порушить строки оплати згідно з підпунктом 2.4.2 та/або пункту 2.6 даного договору більше ніж на п`ять робочих днів, товариство має право розірвати даний договір в односторонньому порядку та стягнути з інвестора на свою користь штраф в розмірі 5 % від загальної вартості об`єкта (пункт 5.6 договору).

02 червня 2009 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство) та ОСОБА_6 (інвестор) укладено додаткову угоду № 2 до інвестиційного договору № 3п від 20 жовтня 2006 року, за умовами якої пункти 1.4, 2.2 викладені в наступній редакції: характеристика об`єкта інвестування: країна - Україна, місто - Київ, район - Печерський, адреса, № будинку - на перетині АДРЕСА_4 , № місця для паркування автомашини НОМЕР_2 (в осях 11-12, И-К), рівень 3,15, загальна площа - 18,90 кв м; запланована дата введення об`єкта в експлуатацію - II квартал 2010 року, термін заселення - III квартал 2010 року (пункт 1.4 договору); загальна вартість об`єкту на момент укладення цієї додаткової угоди становить 153 090, 00 грн. в тому числі ПДВ 20 % - 25 515, 00 грн (пункт 2.2 договору).

09 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір № 3-пВ/МП, яким ОСОБА_2 було відступлено право вимоги за інвестиційним договором № 3п від 20 жовтня 2006 року.

10 травня 2012 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на машиномісце № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 , відповідно до якого його загальна площа становить 19,50 кв.м.

15 квітня 2013 року між ТОВ "Центроінвестбуд-2000" (товариство) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено додаткову угоду № 3 до інвестиційного договору № 3п від 20 жовтня 2006 року, за умовами якої пункти 1.4, 2.2 викладені у наступній редакції: характеристика об`єкта інвестування: АДРЕСА_2 , № місця для паркування автомашини НОМЕР_2, рівень 2, загальна площа - 19,50 кв м (пункт 1.4 договору); загальна вартість об`єкту на момент укладення цієї додаткової угоди становить 157 938, 00 грн. в тому числі ПДВ 20 % - 808, 00 грн (пункт 2.2 договору).

Згідно з довідкою про виконання умов інвестиційного договору від 17 квітня 2013 року ОСОБА_2 виконав в повному обсязі умови інвестиційного договору від 20 жовтня 2006 року N 3п, додаткової угоди № 1 від 28 травня 2009 року, додаткової угоди № 2 від 02 червня 2009 року, додаткової угоди № 3 від 15 квітня 2013 року.

Відповідно до акта приймання-передачі паркінгу, машиномісця від 17 квітня 2013 року ТОВ "Центрінвестбуд-2000" передає, а інвестор сплатив 100 % вартості та приймає паркінг (машиномісце) № НОМЕР_2, розташований на 2 рівні, що знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_2 ..

При цьому, 02 жовтня 2012 року між ПАТ "АК "Укртранс" (виконавець) та ОСОБА_3 (інвестор) укладено договір № 84-інв12 (нф) про інвестування будівництва, за умовами якого інвестор зобов`язується здійснити інвестування будівництва житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями та підземних гаражем (місцем для паркування машин) на земельній ділянці, що розташована на розі АДРЕСА_4 у Печерському районі та прийняти у власність майнові права на об`єкт інвестування, виконавець зобов`язується здійснити капітальне будівництво будинку своїми силами або залученими силами за власні або залучені кошти, передати майнові права на об`єкт інвестування, визначеним пунктом 1.2 договору, за умови виконання інвестором інвестиційних зобов`язань за даним договором у повному обсязі (пункт 1.1 договору).

Згідно з пунктом 1.2 договору об`єктом інвестування за цим договором є машиномісця загальною площею 39 кв.м.; згідно пункту 2.1 договору загальна вартість об`єкту інвестування складає 124 800 грн в тому числі ПДВ - 20 800 грн.

Відповідно до довідки ПрАТ "АК "Укртранс" № 1887 від 05 червня 2018 року свідчить, що відповідно до умов договору № 84-інв12 (нф) про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 року (зі змінами і доповненнями), укладеного із ПАТ "АК "Укртранс", ОСОБА_3 повністю виконав умови даного договору, сплатив вартість об`єкту інвестування в сумі 124 800, 00 грн. в тому числі ПДВ - 20 800 грн що відповідає повній вартості об`єкту інвестування, а саме: машиномісця НОМЕР_1, розташованого в підземному гаражі (підвалі), рівень - 2, по АДРЕСА_2 , та машиномісця № НОМЕР_2 , розташованого в підземному гаражі (підвалі), рівень - 2, по АДРЕСА_2 .

28 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. зареєстровано право власності на машиномісце АДРЕСА_5 та машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване у будинку по АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 .

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання за Інвестиційними договорами № 2п та № 3п та сплатив кошти, забудовник - ПАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" втратив право розпоряджатися машино-місцями (гаражами) №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, а тому не міг укладати договір № 84-інв12 (нф) з ОСОБА_3 про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 року щодо вказаних машиномісць (гаражів).

Вказані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції у справі № 757/12235/20-ц, та постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року, тому доказуванню не підлягають на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України.

11 червня 2020 року право власності на машиномісця №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу з ТОВ «Інтер Порт» в особі директора Довбні С.В. (а.с. 42-45 т.1)

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року скасовано рішення суду першої інстанції у справі № 757/12235/20-ц від 15 липня 2021 року про відмову у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ПАТ «АК «Укртранс», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Т.В., третя особа ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та скасування запису про право власності. Ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 84-інв12 (нф) про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 року, укладений між ПАТ "АК "Укратранс" та ОСОБА_3 ; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50510019 від 27 грудня 2019 року 12:18:40, приватного нотаріуса Дульської Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50511880 від 27 грудня 2019 року 12:57:10, приватного нотаріуса Дульської Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Судовим рішенням визнано доведеним незаконність дій ПАТ «АК «Укртранс», пов`язаних з укладанням з ОСОБА_3 договорів про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012року щодо машиномісць (гаражів) 2 -47 та НОМЕР_2, у зв`язку з чим їх визнано недійсними та підтверджено факт набуття ОСОБА_2 права власності на спірні машиномісця № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в установленому законом порядку.

Також за наслідками вирішення указаного спору судом установлено, що під час розгляду справи ОСОБА_3 відчужив нерухоме майно на користь ОСОБА_1 (а.с.46-67 т.1).

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови від 05.06.2018 р. по справі N 338/180/17, пункт 89 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, пункт 7.23 постанови від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та пункт 67 постанови від 15.09.2020 по справі № 469/1044/17).

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (пункт 7.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України,).

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі N 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Верховний Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд.

За змістом позовних вимог ОСОБА_2 основним обраним позивачем способом захисту порушеного права власності є витребування власником майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанови Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 727/9547/13, від 28.01.2021 у справі № 367/8910/17).

Згідно із положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №766/4410/17).

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Схожої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 27.11.2019 по справі № 203/3937/16-ц.

Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Відповідно до справи, з березня 2020року на вирішенні Печерського районного суду м. Києва перебував позов, заявлений ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та інших про визнання правочину недійсним, скасування запису про право власності (а.с.46 т.1), за наслідками розгляду якого доведено факт незаконного укладення договору № 84-інв12 (нф) про інвестування будівництва від 02 жовтня 2012 року між ПАТ "Автомобільна компанія "Укратранс" та ОСОБА_3 та який постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року визнано недійсним (а.с.46-67 т.1).

Між тим установлено, що під час розгляду справи, 11.06.2020 ТОВ «Інтер Порт» в особі директора - Довбні С.В. поза волею ОСОБА_2 відчужив машиномісця № НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 за 39 000 грн кожен (а.с.42-46 т.1).

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 набуто право власності на машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 26.12.2006року за 153 090 грн, а машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 - за 157 938 грн.

Зазначене свідчить про те, що позивачем набуто у власність спірні машиномісця за значно більшу суму грошових коштів, ніж ОСОБА_1 .

Відповідно до долучених до справи доказів, ОСОБА_1 є адвокатом, фахівцем у галузі права, керівником адвокатської компанії «Димитрієв та партнери» з 2017року а тому з урахуванням інформації, яка містилася у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що має загальнодоступний характер, міг довідатися про наявність у суді спору щодо набутого ним майна.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає неспроможними, необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірних машиномісць, а тому їх витребування у нього (відповідача) є неможливим та незаконним.

Отже, спірне майно вибуло з власності ОСОБА_2 поза його волею, іншим шляхом, за грошові кошти, розмір яких значно перевищує понесені на їх придбання витрати відповідачем, що в силу положень ст. 388 ЦПК України надає право його витребування у ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 05.05.2020 у справі № 750/3917/17 та багатьох інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 наголошується, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункти 33, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц).

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Таким чином, враховуючи вказані норми закону та практику Верховного суду, ОСОБА_3 заволодів спірними об`єктами нерухомого майна - машино-місця №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані по АДРЕСА_3 , позивача на підставі правочину, який визнано недійсним, проте відчужив його відповідачеві ОСОБА_1 та враховуючи, що ці машино-місця, належні позивачу, вибули з його володіння поза його волею, суд вважає обґрунтованими його доводи, що він має право витребувати спірні об`єкти від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦКУ.

За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням норм процесуального права та постановлення по справі нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесений в суді першої інстанції в розмірі 3 158 грн 80 коп.

При цьому, колегія суддів не убачає підстав до задоволення в повному обсязі витрат понесених позивачем під час розгляду справи на професійну правничу допомогу, враховуючи наступне.

Так, зі справи встановлено, що позивач 20 грудня 2020 року уклав з адвокатом Поліщуком Р.М. договір про надання правової допомоги № 171/1, відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі (п. 1.1) (а.с. 86-87 т.1).

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 договору № 171/1, за правову допомогу, передбачену п. 1.2 договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), розмір якої, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами у додатках до цього договору.

01 серпня 2022 року ОСОБА_2 і адвокат Поліщук Р.М. підписали додаток № 1 "Гонорар. Умови та порядок розрахунків", котрий є невід`ємною частиною до договору про надання правової допомоги № 171/1 від 20 грудня 2020 року, відповідно до якого сторони домовилися, що адвокат на виконання умов договору зобов`язується надати клієнту послуги з написання, підготовка та подання до Печерського районного суду м. Києва позовної заяви, на що витратчено 15 год. й підлягає оплаті сума винагороди (гонорару) у розмірі 52 000 грн не пізніше 01 грудня 2022 року (а.с. 88 т.1).

Також, 15 листопада 2022 року клієнт і адвокат склали акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1 до договору про надання правової допомоги № 171/1 від 20 грудня 2020 року, яким підтверджують, що роботу виконано повністю, жодних претензій та зауважень щодо наданої правової допомоги у сторін немає (а.с. 89 т.1).

Долучено до справи й дублікат квитанції № Р24АР24А486362126D06661 від 14 листопада 2022 року на суму у розмірі 52 000 грн за надання правничої допомоги згідно з договором № 171/1 від 20 грудня 2020 року (а.с. 90 т. 1).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Між тим, як уже було з`ясовано, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило його можливості надати свої заперечення, щодо заявленої суми витрат.

Убачається, що відповідач в своїй апеляційній скарзі заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 52 000 грн, зазначав, що заявлений розмір витрат на адвокатські послуги є недоведеним та явно не відповідають критеріям справедливості, розумності, співмірності та суті позовних вимог.

З огляду на викладене, а також урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове стягнення понесених позивачем додаткових витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції за подачу позовної заяви в розмірі 20 000 грн.

Щодо вимог апеляційної скарги адвоката Поліщука Р.М. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року, варто зазначити наступне.

З додатку № 2 «Гонорар. Умови та порядок розрахунків» до договору про надання правової допомоги № 171/1 від 20.12.2020 укладеного між адвокатом Поліщоком Р.М. та ОСОБА_2 від 13.03.2020 сторони погодили, що за написання, підготовку та подання до суду заперечення проти заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2022, на яке витрачено 15 год., складає 30 000 грн (а.с. 196 т.1).

Між тим, районний суд відмовивши в повному обсязі не врахував, що позивач має право на відшкодування витрат понесених на правничу допомогу, проте не в розмірі визначеному сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Отже, частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином з урахуванням обставин справи та долучених до справи доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав до стягнення в повному розмірі витрат з позивача.

Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Визначаючи розмір понесених витрат на правничу допомогу адвоката апеляційний суд враховує складність справи, обсяг наданих послуг, ціну позову.

Між тим, колегія суддів вважає, що понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, вони не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та з урахуванням зазначених обставин, а також складності справи та фактично виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн та 5 000 грн, понесених під час провадження у суді заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Неведомського Вадима Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року скасувати.

Апеляційну скаргу адвоката Поліщука Романа Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року задовольнити частково.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 машино-місця (гаражі) № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, площею 19,5 кв.м.), № НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, площею 19,5 кв.м.), розташовані за адресою: АДРЕСА_6 рівень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_8 ) судовий збір у розмірі 3 158 грн 80 коп. та витрати на правову допомогу понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції у сумі 25 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: