Ухвала

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 522/9429/15

провадження № 61-8754ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2022 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» (далі - КП «ЖКС «Фонтанський»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати незаконним та скасувати п. 1.2 розпорядження голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 лютого 2002 року № 111 «Про відчуження нежитлових приміщень», яким продано власнику квартири АДРЕСА_1 індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді підсобного приміщення площею 27,5 кв. м, у зв`язку з чим анулювати

і вважати недійсним договір купівлі-продажу від 28 лютого 2002 року

№ 3877 та акт прийому-передачі № 27 від 04 березня 2002 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на підсобне приміщення загальною площею 27,5 кв. м у будинку АДРЕСА_1 , яке видано Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_2

на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2002 року № 3877,

акта прийому-передачі від 04 березня 2002 року № 27, розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 лютого 2002 року № 111;

- усунути перешкоди в здійснені позивачкою права власності та користування сантехнічним обладнанням у постачанні води в належній їй на праві власності квартирі

АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати мережу водопостачання та водовідведення, яка розміщена у квартирі АДРЕСА_1 , та провести зазначені мережі шляхом початкового підключення окремої водопровідної труби на другий поверх до квартири АДРЕСА_4 власника ОСОБА_1 у цьому ж будинку згідно з геодезичною зйомкою 1992 року, проекту розподілу і первісного підключення водопровідної мережі по квартирах будинку АДРЕСА_1 , за власні кошти із залученням спеціалістів

КП «ЖКС «Фонтанський».

- зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок привести самовільно реконструйовану квартиру

АДРЕСА_1 до первісного стану згідно з технічною документацією на будинок та знести самовільно зведені прибудови № 6 (кухню), загальною площею 6,20 кв. м, № 9 (кімнату), загальною площею 13,3 кв. м.

Приморський районний суд міста Одеси своїм рішенням від 18 травня

2020 року (у складі судді Абухіна Р. Д.) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Не погодившись з рішенням Приморського районного суду міста Одеси

від 18 травня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд своєю постановою від 10 грудня 2020 року

(у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2020 року залишив без змін.

Не погодившись з рішенням Приморського районного суду міста Одеси

від 18 травня 2020 року та постановою Одеського апеляційного суду

від 10 грудня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржила їх в касаційному порядку.

Верховний Суд своєю ухвалою від 05 лютого 2021 року (у складі колегії суддів: Черняк Ю. В., Воробйової І. А., Лідовця Р. А.) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - КП «ЖКС «Фонтанський», про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод, у зв`язку з тим, що таку скаргу подано на судові рішення, які ухвалені у справі незначної складності, які не підлягають касаційному оскарженню (провадження № 61-966ск21).

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року за нововиявленими обставинами.

Приморський районний суд міста Одеси своєю ухвалою від 09 лютого

2022 року (у складі судді Абухіна Р. Д.) у задоволенні заяви ОСОБА_1

про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року за нововиявленими обставинами відмовив.

Не погодившись з ухвалою Приморського районного суду міста Одеси

від 09 лютого 2022 року, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд своєю постановою від 26 квітня 2023 року

(у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

Дришлюка А.І.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2022 року залишив без змін.

14 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, в якій заявниця просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру, вирішення яких не представляють складності у зв`язку зі сталістю законодавства України та судової практики. Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову та складність зазначеної справи, а також врахував, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі незначної складності підлягають касаційному оскарженню.

Аналогічний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі № 185/3976/20 (провадження № 61-21258ск21).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги.

Європейський суд з прав людини зазначив, що при цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (рішення у справі «Добріч проти Сербії», заяви № 2611/07 та 15276/07, від 21 червня 2011 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389,

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 09 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук