Справа № 953/5294/23
Провадження № 2/645/2173/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2023 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Мухіна В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м.Харкова з позовом до відповідачки ОСОБА_2 відповідно до якого просить: звільнити його від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісяця, за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова № 645/507/19 від 13.05.2019, починаючи з дня набрання рішенням законної сили й в подальшому; припинити стягнення аліментів з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з набрання рішенням законної сили i до досягнення ним повноліття за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова № 645/507/19 від 13.05.2019 року.

В обгрунтування позову зазначив, що 15.08.2014 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Харкові,

що підтверджує свідоцтво про народження дитини

серії НОМЕР_1 , видане Фрунзенським відділом державної реєстрації

актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського

управління юстиції, актовий запис № 122 від 04 вересня 2014 року. Шлюб між сторонами було розірвано 11.08.2017 р.., їх спільний син ОСОБА_3 проживав разом із матір`ю ОСОБА_2 до серпня 2020 року. Після чого, став мешкати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , однак, до теперішнього часу судом його постійне місце проживання не встановлено. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.10.2018 року по цивільній справі №645/5519/18 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, було повністю задоволено позовні вимоги та вирішено стягнути на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.05.2019 по цивільній справі №645/507/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, було зменшено на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з до 1/6 частини частини заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. За рішеннями Фрунзенського районного суду м. Харкова № 645/5519/18 від 3010.2018 та № 645/507/19 від 13.05.2019 ОСОБА_2 виконавчі листи не отримувала й тому по виконавчому листу примусово з позивача аліменти на користь сина ОСОБА_3 не утримувались. Однак, незважаючи на це, він виконував свої батьківські обов`язки згідно ст.ст. 51, 52 Конституції України, ст.ст. 180-201 Сімейного кодексу України з утримання сина ОСОБА_3 , та допомагав матеріально утримувати сина ОСОБА_2 , сплачував їй за спільною домовленістю щомісяця грошові кошти в рахунок аліментів на сина, забезпечувати сина необхідними благами, які потрібні для його життя, навчання та виховання. Після розлучення, на той час за усною домовленістю між сторонами їх син ОСОБА_3 мешкав разом із матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом останніх трьох років, починаючи з середини 2020 року, ОСОБА_3 , за усною згодою сторін став постійно мешкати зі позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та з першого класу навчався в Харківській гімназії № 46 ім. М.В. Ломоносова, розташованої біля адреси мешкання за адресою: АДРЕСА_3 . В зв`язку з чим, відповідно, знаходиться повністю на утриманні та вихованні позивача. Натомість позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, розуміє, що зобов`язаний виконувати рішення суду від 13.05.2019 року № 645/507/19 та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь ОСОБА_2 , що свідчить, на його думку, про порушення його майнових прав та інтересів. Крім того, в зв`язку зі збройної агресією рф, а також тим, що позивач перебуває на службі в Національній поліції України, і виконуючи свій обов`язок по захисту територіальної цілісності країни не міг виїхати з Харківської області, був вимушений тимчасово евакуювати свого сина - ОСОБА_3 у більш безпечне місце перебування та мешкання, а саме до свого батька - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 , де син перебуває по теперішній час та навчається в четвертому класі Глобинському Ліцеї № 1 ім. В.Є. Кучеренка школи, що підтверджується довідкою зі школи, якого, незважаючи на тимчасові обставини, він продовжує матеріально утримувати. Мати ОСОБА_2 в житті дитини участі по його утриманню не приймає. ОСОБА_2 на теперішній час є діючим співробітником поліції і на даний момент навчається в ад`юнктурі, яка перебуває в м. Вінниці. Також позивач зазначив, що окрім, двох дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на користь яких винесені рішеннями суду про сплату аліментів на їх утримання, він на теперішній час перебуває у шлюбі та має нову сім`ю, де виховує малолітню доньку дружини від її першого шлюбу, та їх спільну дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які теж знаходяться на його утриманні. Його теперішня дружина - ОСОБА_7 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Також позивач має батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та матір ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які на даний є пенсіонерами та яким він наразі матеріально допомагаю. Розмір аліментів, який на теперішній час з нього повинен утримуватися в разі видачі виконавчого листа по рішенню Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.05.2019 по цивільній справі №645/507/19, приведе його у скрутне матеріальне становище.

У ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у відсутності та невизнання позовних вимог, в якій просила розглянути справу у її відсутність, зазначила, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з нею, всі витрати, пов`язані з отриманням освітніх послуг, медичного обслуговування, відвідування гуртків, тощо на 90 % залежить від її грошового утримання, у зв`язку з чим з позовними вимогами не погоджується у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2ст.51 Конституцією України, є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.Як передбачає ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У ході судового розгляду встановлено, що сторони з 15.08.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11.08.2017 року, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 , видане Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 122 від 04 вересня 2014 року.)

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 30.10.2018 року по цивільній справі №645/5519/18 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, було повністю задоволено позовні вимоги та вирішено стягнути на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.05.2019 по цивільній справі №645/507/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, було зменшено на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з до 1/6 частини частини заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Як регламентовано ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За правилами ч.ч. 1-2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (звільнення від сплати аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Позивачем не надано суду жодних доказів зміни фактичних обставин після ухвалення судом рішення про зменшення розміру аліментів, зокрема рішенням суду не визначено місця проживання неповнолітнього, не надано доказів, що неповнолітній проживає з ним, знаходиться на його утриманні, рішенням суду не визначено місце проживання неповнолітнього, більше того, позивач у позовній заяві сам зазначає, що наразі його неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає у свого дідуся.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеними відповідачами прав позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2023 року

Головуючий-суддя: