2/243/152/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого- судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Зубкова В.В.,

розглянувши в режимі дистанційного судового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи,

В С Т А Н О В И В :

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи. Даний позов обґрунтований тим, що позивач з 24 листопада 2016 року працює у структурному підрозділі «Слов`янське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця», проте 09.12.2021 року була відсторонена від роботи на підставі наказу від 08.12.20201 року № 978/вт через відсутність у неї щеплення проти COVID 19.

Даний наказ вважає незаконним, та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Наказ про відсторонення позивача від роботи мотивований тим, що у неї станом на 09.12.2021 року відсутнє щеплення. Однак, ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь якому іншому документів, що підписані нею та відповідачем, такого зобов`язання з її боку немає.

Також, оскаржуваний наказ про відсторонення від посади мотивований положеннями закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме ч. 2 ст. 14 «Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичними щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб».

У раз відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, якими є дифтерія, кашлюк, кор, поліомієліт, правець, туберкульоз. Цим Законом щеплення від COVID 19 не встановлена, як обов`язкова, а тому відсторонення працівника на підставі ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним.

Окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID 19 жодним законом не встановлено.

У зв`язку з чим просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 08 грудня 2021 року № 978/вт про відсторонення позивача від роботи, зобов`язати відповідача допустити позивача до виконання трудових обов`язків та випдвтити невиплачену заробітну плату за весь час відсторонення від роботи.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позов, який обґрунтований наступним.

Позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та не містить доказів порушення прав і законних інтересів позивача. Крім того, позивач безпідставно зазначає про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та необґрунтовано заявляє вимогу про поновлення на роботі.

Відсторонення від роботи позивача проведено відповідно до діючого законодавства.

Так, відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021р. (з урахуванням змін і доповнень) «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники:

-центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

-місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

- закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-

технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти,

закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

-установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для

дітей, реабілітаційних закладів;

-підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної

власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави,

затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року N 83.

Відповідно до Постанови КМУ № 83 від 04.03.2021 року АТ «Українська залізниця» віднесено до об`єктів державної власності, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Крім того, відповідно до Статуту АТ «Укрзалізниця» товариство утворено як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюється в державній власності. Вищим органом товариства є загальні збори. Функції загальних виконує Кабінет Міністрів України.

З урахуванням викладеного, та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 року, працівники АТ «Укрзалізниці» підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID 19.

У доповненні до відзиву представник відповідача зазначив, що за інформацією структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 працює на посаді швачки 3 розряду. Прямі соціальні контакти на робочому місці відсутні, крім непрямих робочих відносини з працівниками заготівельної дільниці. Дистанційну або надомну роботу для ОСОБА_1 працівника неможливо встановити, у зв`язку з знаходженням обладнання безпосередньо на дільниці в окремому приміщені. В робочі обов`язки працівника входить виготовлення виробів для агрегатів, пристроїв тепловозу з брезенту та вініліскожи. Потреба у відрядженнях відсутня.

В постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №130/3548/21 зазначені наступні висновки :

Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Але слід зазначити, що чинним законодавством України роботодавець не наділений повноваженнями в кожному конкретному випадку вирішувати питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника й оцінювати загрозу, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Крім того на роботодавця покладено обов`язок контролювати проведення обов`язкових профілактичних щеплень та забезпечити відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

При цьому постанови Кабінету міністрів України та накази Міністерства охорони здоров`я України з цього питання є чинними, не скасованими та обов`язковими до виконання. А висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності в кожному конкретному випадку вирішувати питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника й оцінювати загрозу, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник, на момент видання наказу про відсторонення не могли бути застосовані (враховані) відповідачем через їх фактичну відсутність на той час

Викладені вище обставини підтверджують, що при виданні наказу про відсторонення від роботи позивача відповідач діяв на підставі чинного законодавства та в межах відповідних повноважень роботодавця. Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити .

Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року витребувано від відповідача довідку про середньоденний графік роботи позивача та її середньоденну заробітну плату.

Ухвалою суд від 28 листопада 2022 року провадження у цивільній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 130/3548/21(провадження провадження № 61-4479св22) за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, переданою на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою суду від 27 червня 2023 рок провадження у даній справі відновлено.

Ухвалою суду від 06 грудня 2023 року у даній справі замінено відповідача зі Структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» на Акціонерне товариство «Українська залізниці» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниці».

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії « Донецька залізниця про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, підлягають задоволенню з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено та підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 , що позивач працювала на АТ «Укрзалізниця», регіональна філія « Донецька залізниця», структурний підрозділ «Слов`янське локомотивне депо» з 24.11.2016 року швачкою ІІІ розряду заготівельної дільниці.

Наказом АТ «Укрзалізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» від 08 грудня 2021 року позивача відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID 19 або закінчення карантину.

Про необхідність здійснення щеплення від COVID 19 та про можливе відсторонення від роботи у випадку відсутності даного щеплення позивач була повідомлена 30.11.2021 року, що підтверджується її особистим підписом.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України, законодавство про працю складається із КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою ст. 46 КЗпП України установлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №755/6458/15-ц).

Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ, Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.12.1994 №4004-ХІІ, Постанова Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, Постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за №521 та від 04 жовтня 2021 року №2153.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 12 Закону №1645-ІІІ, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ України) (Положення про МОЗ України, затверджене постановою КМУ від 25 березня 2015 №267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ України від 05 лютого 2020 року за №521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19 липня 1995 року №133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Постановою КМУ №1236 (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, який був встановлений постановами КМУ України від 11 березня 2020 року №211, від 20 травня 2020 року №392 та від 22 липня 2020 року №641.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року №83. До цього переліку входить АТ «Укрзалізниця».

Постановою КМУ України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови КМУ від 9 грудня 2020 року №1236» та доповнено її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону №889-VIII, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я».

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-ХІІ громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження №61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява №47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 року, з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи:

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Так, у судовому засіданні становлено, що позивач працює на підприємстві відповідача швачкою 3 розряду. Прямі соціальні контакти на робочому місці відсутні, крім непрямих робочих відносини з працівниками заготівельної дільниці, про що представником відповідача безпосередньо зазначається у відзиві.

У зв`язку з чим, суд доходить до висновку, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що вона, працюючи швачкою та не маючи прямих соціальних контактів, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

У Постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Оцінюючи оскаржуваний наказ на предмет його правомірності і законності відсторонення позивача від займаної посади, враховуючи, що позивач не має на своєму робочлму місці прямих соціальних контактів, суд зазначає, що дії роботодавця в цьому випадку, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу від 08.12.2021 року № 978/вт про відсторонення від роботи, зобов`язання відповідача допустити позивача до виконання своїх трудових обов`язків та зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи.

Що стосується вимоги позивача про поновлення її на роботі, суд зазначає наступне. Поновлення на роботі може відбуватися внаслідок незаконного звільнення працівника, а не внаслідок його відсторонення від роботи. Предметом даного позову є визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від посади, що за своїм змістом є відмінним від поняття «звільнення». Оскільки позивач у своїх позовних вимогах не ставив питання про незаконність звільнення та такі обставини у судовому засіданні встановлені не були суд вважає за необхідне у задоволенні даної вимоги відмовити.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., які відповідно до ст. 14 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.264, 265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ від 08.12.2021 року № 978/вт структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Зобов`язати АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» допустити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання своїх трудових обов`язків та виплатити невиплачену заробітну плату за весь час відсторонення від роботи.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко