Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/217/23
Провадження №: 2/332/441/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суду м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Погрібної О.М., секретаря судового засідання Пономаренко Л.Д., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Дічка В.С., представника відповідачів Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району Салати Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом адвоката Лугового Бориса Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, третя особа: комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради, про визнання членом сім`ї померлого наймача та визнання наймачем квартири,

встановив:

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява (уточнена) адвоката Лугового Бориса Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради, про визнання членом сім`ї померлого наймача та визнання наймачем квартири.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка із самого народження постійно проживала разом зі своєю рідною бабкою ОСОБА_2 та дядьком ОСОБА_3 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, спільно сплачували рахунки за комунальні послуги, робили ремонт, разом утримували жиле приміщення в належному стані. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті позивачка разом із ОСОБА_3 продовжували проживати у квартирі за вказаною адресою, утримувати її, сплачувати рахунки за комунальні послуги. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 25 червня 2022 року позивачка одружилась з ОСОБА_4 та змінила своє прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_3 позивачка продовжила проживати разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 у квартирі за вказаною адресою, разом вони продовжують нести тягар з утримання цієї квартири. Головним наймачем вказаної квартири була ОСОБА_2 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 позивачка звернулась із заявою до Районної адміністрації по Заводському району Запорізької міської ради з проханням визнати її новим наймачем вказаного житлового приміщення та переукласти з нею договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, проте отримала відмову від відповідача-2 у визнанні її новим наймачем (лист К-296-3-328 від 15.09.2022). У своєму листі відповідач-2 ніяким чином не обґрунтовує відмову у визнанні позивача новим наймачем вказаного житлового приміщення, а лише повідомляє, що дане питання було розглянуто на засіданні громадської комісії з житлових питань Заводського району від 13.09.2022 та, керуючись ст.ст.63,103,106 ЖК України комісією прийнято рішення відмовити у наданні позивачу згоди на зміну договору найму однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я позивачки. Зазначає, що після смерті ОСОБА_2 організацією та проведенням її поховання займалась позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 . Крім того, факти спільного проживання позивачки з ОСОБА_2 , ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки.

Також зазначає, що факт постійного проживання позивачки у житловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою Територіального відділу освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради №92 від 18.08.2022, де зазначено, що ОСОБА_1 навчалась у гімназії №46 з 1 по 9 клас та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує також тим, що позивачка з самого народження проживала у зазначеній квартирі, провела в ній дитинство та юність, а тому має тривалий зв`язок саме з цим місцем проживання. Тому вважає, що позивачка має право, як член сім`ї, який тривалий час проживала та проживає зараз в зазначеній квартирі, на визнання її наймачем та укладення з нею договору найму житлового приміщення.

За таких обставин просить судвстановити факт, що позивачка ОСОБА_1 , яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 є членом сім`ї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , із самого народження позивачки, тобто з 01.02.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також просить визнати ОСОБА_1 наймачем квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язати Районну адміністрація по Заводському району Запорізької міської ради прийняти розпорядчий документ щодо зміни договору найму житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 та направити його до Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради; зобов`язати Комунальне підприємство «Наше місто» укласти договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача-2 - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, на користь Позивача - ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою судді від 06.02.2023 було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Представником відповідачів Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району наданий відзив, в якому проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні, виходячи з наступного. Квартира АДРЕСА_2 знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Як вбачається з ордеру № 1660 від 13.08.1996 року вищезазначена квартира була надана гр. ОСОБА_2 та члену її сім`ї, сину, ОСОБА_3 . Відповідно до особового рахунку основним квартиронаймачем за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , разом з нею був зареєстрований її син, ОСОБА_3 та вказана загальна кількість осіб, на яких нараховуються витрати/внески - 2 особи. Після смерті наймача квартири ОСОБА_2 , до районної адміністрації звернулася її онука, ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 із заявою про надання згоди на зміну договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням комісії їй було відмовлено у наданні згоди на зміну договору найму у зв`язку з неможливістю переоформлення договору найму на житлове приміщення на особу, яка не зареєстрована в даному приміщені. Крім того, ОСОБА_1 не надала доказів постійного проживання за зазначеною адресою з бабкою ОСОБА_2 та дядьком ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення спільного господарства. Підтвердженням свого проживання за адресою АДРЕСА_1 позивачка вважає довідку адміністрації Запорізької гімназії № 46, де зазначено що ОСОБА_1 проживала за вищевказаною адресою та навчалась в гімназії з 1 по 9 клас. Проте, з розмови з директором гімназії № 46 було встановлено, що ця інформація була надана з алфавітної книги, що не є основним документом, який би підтверджував місце проживання ОСОБА_1 . На запит районної адміністрації щодо надання інформації про місце реєстрації позивачки за період навчання, гімназією № 46 було надано копію довідки, яка знаходилася в особовій справі, в якій вказано, що місце проживання ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживала разом з матір`ю ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Крім того, після досягнення повноліття, позивачка мала змогу зареєструвати своє місце проживання у бабусі за адресою: АДРЕСА_1 , але з невідомих причин цього не зробила. Після смерті наймача в вищевказаній квартирі був зареєстрований та залишався проживати син ОСОБА_3 , який теж не виявив бажання зареєструвати в квартирі свою племінницю ОСОБА_1 . Запорізька міська рада звертає увагу, що позивачка вводить суд в оману, посилаючись на те, що їй не належить на праві власності будь-яке житлове приміщення. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно гр. ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 02.09.2011 року належить частина квартири, де вона зареєстрована, за адресою АДРЕСА_3 .

Враховуючи вищевикладене, Запорізька міська рада, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району вважає, що ОСОБА_1 не довела належним чином факт постійного проживання з ОСОБА_14 та ОСОБА_3 , ведення з ними спільного побуту, тому Запорізька міська рада просить суд у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представником третьої особи комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради також наданий відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради створено відповідно до Рішення Запорізької міської ради №25 від 25.05.2016р. На підставі Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 494 від 26.08.2016 «Про вилучення об`єктів житлового та нежитлового фонду, об`єктів благоустрою та обладнання з господарського відання міського комунального підприємства «Основаніє» та передачу в господарське відання комунального підприємства «Наше місто» та затвердження актів приймання-передачі», передано в господарське відання об`єкти житлового та нежитлового фонду, благоустрою та обладнання згідно з додатками 1,2,3, житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 було передано в господарське відання комунальне підприємства «Наше місто».

Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 24.06.2016 року № 311 «Про визначене виконавця житлово-комунальних послуг», з 01.09.2016 р. визначив комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд прибудинкових територій. Комунальним підприємством «Наше місто» у період з 01.09.2016р. по 31.10.2017р. надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 01.09.2017 року № 520 «Про призначення управителів багатоквартирних будинків міста Запоріжжя» житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 з 01.11.2017р. був переданий в управління Комунальному підприємству «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, .

Згідно з відомостями, які наявні у Комунального підприємства «Наше місто» щодо особового рахунку НОМЕР_2 , який було відкрито за адресою АДРЕСА_1 станом на 01.11.2017р. на ім`я ОСОБА_2 , загальна площа квартири 34,24 кв.м., кількість кімнат 1, кількість осіб 2. Існує заборгованість за послуги утримання житлового будинку та прибудинкової території перед третьою особою станом на 03.03.2023р., яка складає 764,34 грн.

Згідно зі ст.64 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Таким чином, підтвердити факт спільної оплати позивачем рахунків за надані комунальним підприємством «Наше місто» послуги, третя особа не може, у зв`язку з наявною заборгованістю.

За наявною у відповідача інформацією власником кв. АДРЕСА_2 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Рішенням виконкому ЗМР від 24.06.2019р. №268р «Про укладання (зміну) договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя» було доручено районним адміністраціям ЗМР розглядати питання зміни договорів найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в установленому законом порядку шляхом прийняття відповідного розпорядчого документу та направлення його до Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради.

Позивач з метою укладення договору найму спірної квартири на адресу Комунального підприємства «Наше місто» не звертався.

Згідно зі ст.ст. 316, 317, 386, 387 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власником спірної квартири є територіальна громада в Запорізької міської ради.

Просить суд розглянути справу та винести рішення, враховуючі усі викладені обставини.

Представником позивачки була надана відповідь на відзив, з якої вбачається, що на задоволенні позовних вимог наполягають з підстав, які зазначені у позові, просять суд їх задовольнити.

Посилання представника відповідача на те, що додані до позовної заяви квитанції про сплату комунальних платежів датовані вже після смерті головного наймача, то це не є доказом спільного проживання та ведення спільного господарства, вважає помилковим, посилаючись на те, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 справа № 1-8/99 встановлено, що житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може б ті визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім`ї власника будинку (квартири) містить частій четверта статті 156 Кодексу.

Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Із змісту деяких положень Сімейного кодексу України, можливо дійти висновку про такі важливі ознаки сім`ї, членства в сім`ї, як кровна спорідненість, родинні зв`язки, шлюбні відносини.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Отже, до інших членів сім`ї можна віднести діда, бабу, брата, сестру, а також вітчима і мачуху дитини тощо (виходячи з родинних стосунків по прямій висхідній і низхідній лінії).

Відповідно до ст. 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Тобто, позивач правомірно вважає, що договір найму житлового приміщення продовжує діяти, а тому він має тягар подальшого утримання майна, яким він користується, а саме тому і продовжує сплачувати вартість комунальних послуг.

До позовної заяви додаються квитанції про сплату вартості комунальних послуг включно до вересня 2022 року. Після вересня 2022 року оплата комунальних послуг з боку позивача продовжується. Так, є невеликі борги, які пов`язані із складною ситуацією у країні, але ці борги будуть погашені до закінчення підготовчого засідання по справі.

Щодо посилань представника відповідача акцентує увагу на тому, що позивачу належить на праві власності житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 зазначає, що Житловий кодекс УРСР не містить заборони визнавати новим наймачем житлового приміщення особу, яка має у власності інше нерухоме майно.

Поряд із цим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України» при здійсненні правосуддя, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Тобто, законодавець жодним чином не пов`язує можливість проживання особи в одному житловому приміщенні із її правом бути наймачем іншого житлового приміщення на підставі раніше укладеного договору найму житлового приміщення.

Крім того, вважає, що твердження представника відповідачів щодо недоведеності спільного проживання та ведення спільного господарства позивача разом із померлим головним наймачем є передчасними, адже, як вже зазначалось у позові, окрім наданих письмових доказів факти спільного проживання позивача з померлим головним наймачем, ведення з ним спільного господарства можуть підтвердити чотири свідки, клопотання про допит яких буде заявлено до кінця підготовчої стадії судового розгляду.

На даний час позивач позбавлена можливості належним чином переоформити на себе особистий рахунок, оплачувати від свого імені комунальні послуги та користуватись іншим правами фактичного наймача та користувача квартири.

Також зазначає, що у позивача ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась донька, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 11.02.2023 (додати разом із позовом не було можливим).

Відповідно до ст.47 ЖК УРСР норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 має загальну площу у 45,64 кв.м., з яких житлова площа - 25,83 кв.м.

Тобто, за логікою представника відповідача на житловій площі у 25,83 кв.м. повинні проживати позивач із малолітньою дитиною та батьки позивача. Така логіка передбачає житлову площу у розмірі 54,6 кв.м. Житлової площі у 25,83 кв.м. недостатньо для нормального проживання чотирьох осіб.

Саме тому, переслідуючи мету на нормальні житлові умови для себе і своєї дитини, Позивач і потребує переукладення з нею договору найму житлового приміщення.

Крім того, у пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання стосовне ефективного здійснення права власності».

Згідно з положеннями статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Враховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та відповідають належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності.

23.03.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові, додатково пояснила, що вона проживала з бабою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з народження, звідти ходила до дитячого садочка, до школи, до училища. Жила там до дня смерті баби, доглядала за нею. Також в цій квартирі проживав та був зареєстрований її дядько ОСОБА_3 . Однак за вироком суду дядько потрапив до в`язниці у 2004 році, вийшов у 2009 році. ОСОБА_2 не приватизувала квартиру, бо боялась, що після приватизації ОСОБА_3 щось зробить зі своєю часткою квартири. Вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 10.10.2011 року в неї виникло право власності на частку цієї квартири за приватизацією. Але на той час їй було 11 років і вона в цій квартирі не жила. Наразі, в квартирі по АДРЕСА_5 проживає 5 осіб, а саме: вона з чоловіком та дитиною та мати з вітчимом. Ця квартира замала для такої кількості осіб.

Представник позивача адвокат Дічко В.С. просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримала позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_6 . Позивач є онукою її колишньої сусідки ОСОБА_2 . Вона та ОСОБА_2 працювали на сталепрокатному заводі і в 1990 році отримали квартири по АДРЕСА_4 . В цій квартирі жили ОСОБА_2 , донька-інвалід, син ОСОБА_2 та онука - позивач по справі. Коли народилась позивач ОСОБА_1 , то її мати ОСОБА_16 вийшла на роботу, а баба ОСОБА_2 сиділа з дитиною в декреті. Пізніше ОСОБА_17 вийшла заміж та стала проживати окремо, а ОСОБА_1 залишилась жити з бабою. До матері ОСОБА_1 ходила лише в гості. В школу ОСОБА_1 ходила від бабусі та вчила з нею уроки. ОСОБА_2 була хвора і позивач її доглядала.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вона є хрещеною позивачки. Вона підтримувала дружні стосунки з матір`ю позивачки. Раніше вони поряд проживали. Позивач з народження проживала в квартирі АДРЕСА_2 . Там ходила в дитячий садок, школу. Позивач і зараз там проживає. Коли померла ОСОБА_2 , то ОСОБА_1 не жила в цій квартирі, бо там жив її нарокозалежний дядько, а коли дядько помер, ОСОБА_1 знову там почала жити. ОСОБА_1 з бабусею проживали як одна сім`я, разом прибирали разом, разом їли. Мати ОСОБА_1 давала гроші ОСОБА_2 на дитину. Вона ходила до них в гості на всі свята.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснила, що вона раніше проживала по АДРЕСА_7 . Потім в 1999 році переїхала за адресою: АДРЕСА_8 . Однак ходить в гості до знайомих, які проживають в б. АДРЕСА_4 . Вона працювала на одному заводі з ОСОБА_2 , дружила з нею. Позивач проживала з бабою з народження, ходила від неї в садок, в школу. Мати позивача вийшла заміж та переїхала. ОСОБА_1 з матір`ю та вітчимом пожила приблизно пів року за іншою адресою, але не вжилась з вітчимом, тому повернулась до бабусі. Позивач доглядала за бабусею, ходила в магазини, робила ремонт. ОСОБА_2 працювала, мати позивача допомагала грошима. Чи витрачала позивач свої кошти на ремонт квартири, на купівлю продуктів, їй не відомо. Дядько позивачки ОСОБА_3 у квартирі майже не жив, він був наркоман.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є матір`ю позивачки ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_2 . Вона є інвалідом дитинства. Мати отримала квартиру і вони проживали в квартирі АДРЕСА_2 . У 2000 році народила ОСОБА_1 . Вона вийшла на роботу, а ОСОБА_2 знаходилась в декреті з онукою. Там позивач пішла до садочку, до школи. Потім, в 2004 році вона вийшла заміж та переїхала, дитина залишилась з бабусею. З цієї ж адреси донька ходила до училища.

Брат ОСОБА_3 в квартирі майже не жив, він 5 років сидів у в`язниці. Він то приходив додому, то йшов.

Комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_2 платила коли вона, коли ОСОБА_2 з пенсії. Балкон в квартирі зробив її чоловік. Вона давала гроші матері.

ОСОБА_1 доглядала за бабусею, вони вели спільне господарство, коли бабуся впала в кому, ОСОБА_1 23 дні жила в неї. Потім ОСОБА_21 померла, почалась війна і брат ОСОБА_3 також помер. ОСОБА_1 знову повернулась до квартири АДРЕСА_2 та живе там.

ОСОБА_1 не зареєструвалась в квартирі, бо не знала, що це можна зробити, навіть, у дорослому віці. Брату було б все одно була б там зареєстрована ОСОБА_1 , чи ні.

Мати заробила цю квартиру і вона хоче, щоб квартира залишилась ОСОБА_1 . Мати квартиру не приватизувала, бо боялась що брат її продасть.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позицію учасників судового розгляду, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_17 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

З копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вбачається, що остання 05.10.2002 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_22 та з 19.01.1993 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копіїсвідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

Відповідно до копіїсвідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 народилася ОСОБА_1 , батьками якої є ОСОБА_17 та ОСОБА_23 .

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , позивачка ОСОБА_1 25 червня 2022 року уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 та довідкою про причини смерті від 25.01.2021, з якої вбачається, що причиною смерті ОСОБА_2 є інсулінозалежний цукровий діабет.

ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 .

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , яка народилась в м.Запоріжжі.

Згідно з ордером № 1660, виданим виконавчим комітетом Міської ради народних депутатів м.Запоріжжя від 13 серпня 1996 року, ОСОБА_2 та члену її сім`ї - сину ОСОБА_3 надано однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки за № 1281 від 04.05.2006 за підписом начальника ЖЕУ- 62, виданої на ім`я ОСОБА_11 , остання проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та має склад родини: донька ОСОБА_1 , 2000 року народження та батько ОСОБА_12 , 1951 року народження.

З довідки №92 від 18.08.2022 за підписом директора Запорізької гімназії №46 Територіального відділу освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради вбачається, що ОСОБА_1 навчалась у гімназії №46 з 1 по 9 клас та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки ТОВ «Жилсервісбуд» за №04/02-0016 від 20.02.2023р. вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в державній власності, особовий рахунок НОМЕР_2 оформлений на ОСОБА_2 , по особовому рахунку рахуються дві особи, сума нарахувань за місяць становить 240,02 грн, сума заборгованості станом на 20.02.2023 становить 5420,07 грн.

З довідки про особовий рахунок ТОВ «Жилсервісбуд» вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оформлений на ОСОБА_2 ; загальна кількість осіб, на яких нараховуються витрати/внески: 2 особи; статус житла: державна; загальна площа квартири 34,24м, корисна площа квартири: 33,20м, житлова площа квартири 19,32 м, сума заборгованості з утримання будинку становить 4798,53 грн.

З довідки КП «Наше місто» від 13.03.2023 вбачається, що за особовим рахунком НОМЕР_2 , який оформлено на ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги (утримання будинку) станом на 01.03.2023 в розмірі 734,34 гривні.

Під час судового розгляду стороною позивача надані квитанція від 17.03.2023 про сплату заборгованості КП «Наше місто» в розмірі 736,81 грн, в якій платником зазначена ОСОБА_2 та від 17.03.2023 про сплату заборгованості ТОВ «Жилсервісбуд» в розмірі 5488,65 грн, в якій платником зазначена ОСОБА_2 .

Суд не бере до уваги надані позивачкою вищезазначені квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги, оскільки зазначені квитанції сформовані 17 березня 2023 року, тобто після смерті наймача ОСОБА_2 , не стосуються суті спору та не містять доказів оплати послуг саме позивачкою.

Також суд не бере до уваги надані позивачкою копії квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, оскільки вони не можуть свідчити про ведення спільного господарства позивачкою з покійною ОСОБА_2 , так як всі вони сформовані та сплата за ними відбулася у 2022 році, та не стосуються спірного періоду (01.02.2000 по 23.01.2021).

Як вбачається з доданого до позовної заяви рахунку-заказу на ритуальні послуги з поховання померлої ОСОБА_2 , замовником наданих послуг є ОСОБА_11 ; є договір страхування № 95365; згідно з прейскурантом вартість ритуальних послуг становить 20360,00 грн, які часткова компенсовані пенсією покійної, - 6400,00 грн; 13960,00 грн становить сума без страхування; 12410,00 грн - борг.

Статтею 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою.

Суд вважає, що вищезазначений рахунок-заказ на ритуальні послуги з поховання померлої ОСОБА_2 не може свідчити про факт остійного проживання позивачки разом із ОСОБА_2 на день смерті останньої та не містить інформації щодо предмета доказування.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру за №1, позивачка з 16.03.2000 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 13.02.2023 вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_10 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , інша частки зазначеної квартири зареєстровані на ім`я ОСОБА_11 (матері позивачки).

Зазначені обставини учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували.

Позивачка ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ) із заявою від 31.08.2022 звернулася до районної адміністрації по Заводському району Запорізької міської ради про зміну договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та визнання її новим наймачем житлового приміщення за вищевказаною адресою.

Районною адміністрацією по Заводському району Запорізької міської ради заява ОСОБА_1 була розглянута та громадською комісією з житлових питань Заводського району було прийнято рішення про відмову у наданні згоди на зміну договору найму однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на її ім`я, із посиланням на ст.ст.63,103,106 ЖК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено статтями 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

В ч. 1 ст. 5 ЖК України вказано, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

За положеннями ч.ч.1,2 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст.65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

За змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

За положеннями ч. 1ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом вказаних норм, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст.64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

За обставинами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_2 , яка була наймачем спірної квартири.

Позивачка у позовній заяві стверджує, що вона безперервно проживала із бабкою ОСОБА_2 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю з 01.02.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто по день смерті ОСОБА_2

25 червня 2022 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та продовжує проживати у квартирі, яка є предметом спору.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21, від 06 січня 2023 року у справі № 523/1756/20.

Крім того, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (частина четверта статті 29 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд критично ставиться до довідки №92 від 18.08.2022 за підписом директора Запорізької гімназії №46 Територіального відділу освіти Заводського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради про те, що місцем проживання ОСОБА_1 , яка навчалась у гімназії №46 з 1 по 9 клас, є адреса: АДРЕСА_1 , тим більш що у довідці не зазначені фактичні дані, яки дали підстави адміністрації Запорізької гімназії №46 зробити висновки щодо проживання ОСОБА_1 за вказаною у довідці адресою.

Крім того, за матеріалами справи встановлено, що з 13.08.1996 у спірній квартирі відповідно до ордеру № 1660 проживав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Будь-яких доказів щодо втрати права на проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 позивачкою не надано.

На час, про який вказує позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_3 був членом сім`ї наймача спірної квартири ОСОБА_2 та в установленому законом порядку не був позбавлений права користування цією квартирою, а відтак його згода на вселення є обов`язковою.

Відтак на вселення позивачки у спірну квартиру необхідна була не лише згода наймача квартири - бабки позивачки, а і письмова згода члена сім`ї наймача, а саме ОСОБА_3 .

Проте у матеріалах справи відсутні докази наявності письмової згоди ОСОБА_3 на вселення позивачки у спірну квартиру.

Матеріали справи також не містять доказів того, що позивачка ставила питання щодо своєї реєстрації у спірній квартирі до ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті ОСОБА_2 ).

Крім того, судом встановлено, що позивачка з 16.03.2000 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 13.02.2023 вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 рнокпп НОМЕР_10 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , інша частки зазначеної квартири зареєстровані на ім`я ОСОБА_11 (матері позивачки).

Позивачка зазначає, що Житловий кодекс УРСР не містить заборони визнавати новим наймачем житлового приміщення особу, яка має у власності інше нерухоме майно.

Крім того посилається на те, що відповідно до ст.47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 має загальну площу у 45,64 кв.м., з яких житлова площа - 25,83 кв.м. Вважає, що житлової площі у 25,83 кв.м. позивачки із малолітньою дитиною та батьків позивачки недостатньо для нормального проживання чотирьох осіб, тому, переслідуючи мету на нормальні житлові умови для себе і своєї дитини, позивач і потребує переукладення з нею договору найму житлового приміщення.

Згідно зі ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до ст. 42 ЖК жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 421, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України.

Згідно зі ст. 58 ЖК на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК України).

Матеріали справи не містять відомостей і про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Заводському районі м.Запоріжжя.

Посилання позивачки на те, що за місцем її реєстрації замала житлова площа не є передбаченими законом підставами для позбавлення відповідача, як власника спірного житла, права володіти та користуватись власністю.

За таких обставин приватні інтереси ОСОБА_1 на забезпечення себе комфортними умовами проживанням за рахунок житла державного фонду м.Запоріжжя, без дотримання визначеного законом порядку безоплатного забезпечення житлом та поза встановленої законом процедури, суперечать загальному суспільному інтересу у збереженні правопорядку та забезпеченні рівності всіх громадян у реалізації права на житло.

Крім того, суд враховує те, що за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона не змінювала свого постійного місця проживання.

Вказана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 р. у справі №760/8122/17 провадження №61-5069 св 19, постановою Верховного Суду від 29.10.2020 р. у справі №759/7965 провадження 61-11128 св 20.

Відтак, за матеріали справи не встановлено наявності письмової згоди всіх членів сім`ї наймача на вселення позивачки у спірну квартиру та не встановлено постійного її проживання у спірній квартирі.

При цьому додані до позовної заяви докази, а саме копії квитанцій про сплату комунальних послуг на ім`я ОСОБА_2 та рахунок-заказ на ритуальні послуги з поховання померлої ОСОБА_2 не можуть свідчити про факт постійного проживання позивача разом із ОСОБА_2 на день смерті останньої, бути належними доказами ведення спільного господарства з померлим наймачем з 2000 року та не містять інформації щодо предмета доказування.

Відсутні докази та відомості про необхідність стороннього догляду за станом здоров`я ОСОБА_2 , що зазначали у своїх показах свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_20 та відсутні докази того, що позивачка за свій кошт здійснювала придбання ліків або використовувала спільні кошти для лікування ОСОБА_2 .

Як було зазначено, вищевказані докази по суті не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків між позивачкою та померлою ОСОБА_2 .

В той же час, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 129/2115/15-ц від 14 лютого 2018 року.

Таким чином, позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , із самого народження позивачки, тобто в період часу з 01.02.2000 по 23.01.2021.

Отже, належних доказів щодо дотримання порядку вселення, виконання позивачкою обов`язку члена сім`ї наймача, а також того, що за життя ОСОБА_2 позивачка не ставила питання про набуття нею права на спірну квартиру в установленому законом порядку, суду не надано.

Також суд виходить із того, що для ОСОБА_1 відсутні й підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, для відповідача відсутні такі умови: як пов`язаність з наслідками, на виникнення яких він законно міг сподіватися, наявність підстав у праві для захисту його прав, усталена судова практика.

В цьому контексті слід звернути увагу, що законні очікування є одним із проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. Законні очікування - невід`ємна частина юридичної визначеності і полягають у тому, що якщо особа очікує досягнення певного результату, діючи відповідно до норм права, то має бути гарантований захист цих очікувань.

Дійсно, складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; Рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015).

Натомість в даному випадку у ОСОБА_1 не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою спірного житла для проживання, із зазначених вище підстав.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що посилання ОСОБА_1 щодо тривалого проживання в квартирі до смерті наймача та ведення спільного господарства з наймачем не знайшли свого об`єктивного підтвердження, оскільки в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Саме лише перебування ОСОБА_1 в родинних відносинах з померлою ОСОБА_2 не свідчить про ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету.

За таких обставин вимога встановлення факту того, що позивачка ОСОБА_1 є членом сім`ї померлої ОСОБА_2 , та проживала з нею однією сім`єю з 01.02.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто по день смерті ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , є необґрунтованою та безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Інші вимоги, які є похідними із вищевказаної вимоги, також не підлягають задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 247, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог адвоката Лугового Бориса Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, третя особа: комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради, про визнання членом сім`ї померлого наймача та визнання наймачем квартири, зобов`язання прийняти розпорядчий документ щодо зміни договору найму житлового приміщення та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://court.gov.ua/fair.

Повне судове рішення складено 07 липня 2023 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , адреса, зазначена в позовній заяві, як фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_10 .

Представник позивача: адвокат Дічко Віталій Сергійович, АДРЕСА_9 .

Відповідачі:

Територіальна громада м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, адреса: м.Запоріжжя, пр.Соборний, 206, ;

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, адреса: м.Запоріжжя, вул.Лізи Чайкіної, 56, .

Третя особа: Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради, адреса: м.Запоріжжя, вул.Українська,29-а, .

Суддя: О.М.Погрібна