Номер провадження: 22-ц/813/6373/23
Справа № 947/7720/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позов мотивований тим, що 29 вересня 2008 року Одеською обласною прокуратурою відносно позивача порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 345 КК України. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 липня 2022 року, позивача визнано невинним за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненому злочині, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, і судом виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Позивач стверджував, що внаслідок завідомо незаконного порушення відносно нього кримінальної справи, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного притягнення як обвинуваченого, та інших процесуальних дій, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 7 000 000 гривень, що просив стягнути на його користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. Також зазначає, що моральна шкода полягає в тому, що йому було завдано глибокі моральні страждання, його життя протягом 13 років перетворилося на суцільні муки та страждання. Його звичайний образ життя було порушено, постійно турбування про своє майбутнє, призвело до погіршення стану здоров`я, оскільки він постійно знаходився в стресовому стані і, як наслідок, кардіологічної кризи - ішемічна хвороба серця, внаслідок дій прокуратури, яка відкидала очевидне і наполягала на застосуванні судом вигаданих фактів, що призвело до затягування розгляду справи на 14 років тривалості, що в свою чергу призвело до онкологічного захворювання і визнання його людиною з інвалідністю II групи безстроково, зважаючи на розрив природних зв`язків з тими, хто ще до цього вважався товаришами і з якими втрачено добрі відношення і, як наслідок, зважаючи на незворотну втрату чверті продуктивного проміжку часу через безпідставність звинувачення. Крім того, позивач просив стягнути на його користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду у сумі 1 112 200 гривень, яка складається із середньої заробітної плати на час порушення кримінальної справи. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 376 668,70 гривень. В решті позовних вимог у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 та представник Державної казначейської служби України подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права:

- ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року та прийняти нове судове рішення, яким стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 372 400,00 гривень та компенсацію моральної шкоди в розмірі 7 000 000,00 гривень;

- представник Державної казначейської служби України просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 05.12.2023 року на 14-30 г., представник третьої особи Державної казначейської служби України не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про відкладення судового засідання не клопотав.

Присутні в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник Одеської обласної прокуратури не заперечували проти розгляду поданих апеляційних скарг без присутності в судовому засіданні представника третьої особи - Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки відсутній в судовому засіданні заявник - представник Державної казначейської служби України, реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в поданій ним апеляційній скарзі, а наявних у праві матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності представника третьої особи - Державної казначейської служби України, при таких обставинах не є порушенням його прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, а також приймаючи до уваги відсутність станом на 14-30 г. 05.12.2023 року повітряної тривоги, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 376 668,70 гривень та відмовляючи у решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача протягом вказаного періоду (165 місяців і 28 днів) під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, звернувши увагу, що визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 7 000 000,00 гривень, позивач не навів жодного обґрунтованого розрахунку та визначив даний розмір на власний розсуд (довільно). Крім того суд зауважив, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Відмовляючи у стягненні матеріальної шкоди у сумі 1 112 200 гривень, яка складається із середньої заробітної плати на час порушення кримінальної справи, суд виходив з того, що жодних постанов чи рішень щодо відсторонення ОСОБА_1 від посади під час проведення досудового розслідування органами досудового розслідування, прокуратури чи суду не виносилось, норма пункту 4 частини 1 статті 61 Кримінально-процесуального кодексу України від 28.12.1960 року, яка перешкоджала позивачу працювати за фахом, як захиснику втратила свою чинність 13.04.2012 року, але позивач, маючи право відновити свою діяльність за фахом, не здійснив цього за власним волевиявленням безвідносно до розгляду кримінальної справи щодо нього. При цьому позивач навіть і за дії пункту 4 частини 1 статті 61 Кримінально-процесуального кодексу України від 28.12.1960 року не був позбавлений права надавати юридичні консультації та приймати участь у якості представника в цивільних та господарських процесах. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що до моменту порушення щодо нього кримінальної справи він здійснював адвокатську діяльність та мав дохід від цього, а також щодо розміру його доходів.

В цілому висновки районного суду відповідають встановленим у справі обставинам, проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначеного розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню, не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається наступне.

29 вересня 2008 року органами досудового слідства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було порушено кримінальне провадження № 69, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Після тривалого та ретельного розгляду цієї кримінальної справи Приморським районним судом м. Одеси 25 травня 2015 року винесено постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 345 КК України повернуто прокурору м. Одеси для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року скасовано, справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду іншим складом суду.

Крім того, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2017 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 знову було повернуто прокурору для організації додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року постанову суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі суду.

Вказані обставини встановлені вироком Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року, яким ОСОБА_1 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, визнано невинним і судом виправданим за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2022 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2021 року було змінено шляхом виключення із мотивувальної частини вироку суду абзаців №№ 41, 42 та 43. В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц та від 23 лютого 2022 року у справі № 757/23994/20-ц.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 29 вересня 2008 року по 26 липня 2022 року, тобто 13 років та 09 місяців та 27 діб, оскільки ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2022 року виправдувальний вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2021 року відносно ОСОБА_1 було змінено шляхом виключення із мотивувальної частини вироку суду абзаців № № 41, 42 та 43, в іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишено без змін.

Відомості про касаційне оскарження виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню суд першої інстанції вірно визначив кількість місяців та днів перебування позивача під слідством та судом, але при цьому з посиланням на пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року), виходив з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року 2 270 грн.

Між тим відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи із січня 2017 року.

Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ не поширюється.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц та від 26 квітня 2023 року у справі № 522/11266/17.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і, розраховуючи розмір моральної шкоди, помилково взяв за основу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Колегія суддів враховує, що у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», установлено з 01 січня 2023 року мінімальна заробітна плата становить 6 700,00 грн., внаслідок чого мінімально гарантований законодавством розмір моральної шкоди з урахуванням періоду перебування позивача під слідством та судом складає 165 місяців * 6700 грн. + 6700/30*28 днів = 700 000 грн.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом потягло вимушені зміни у його життєвих стосунках, що вимагало від позивача зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, а тому виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що обчислений апеляційним судом у відповідності до законодавства гарантований розмір моральної шкоди підлягає стягненню на користь позивача, як такий що відповідає обсягу заподіяної позивачу моральної шкоди.

Тому рішення суду першої інстанції у частині вимог про стягнення моральної шкоди підлягає зміні та стягненню на користь позивача з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 700 000 грн. В решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Крім того, позивач заявив вимоги про відшкодування заробітку та доходів втрачених внаслідок незаконних дій органів слідства прокуратури та суду.

Частиною 1 статті 3 вказаного закону, зокрема, передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно статті 4 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 61 КПК України 1960 року, який діяв на час порушення відносно позивача кримінальної справи 29.09.2008 року, захисником не може бути особа, щодо якої порушено кримінальну справу.

Встановивши, що позивач, маючи статус адвоката та реєстрацію в якості підприємця -самозайнятої особи, не надав доказів на підтвердження того, що до моменту порушення щодо нього кримінальної справи він реально і фактично здійснював адвокатську діяльність та мав від цього дохід, а також не надав доказів щодо розміру його доходів, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування на його користь заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Окремий процесуальний документ про заборону позивачу здійснювати адвокатську практику взагалі органами досудового слідства, прокуратури та суду не приймався.

Тобто суд вірно врахував, що позивач не був позбавлений права виконувати функцію адвоката щодо надання юридичних консультацій та приймати участь у якості представника в цивільних та господарських процесах. Також не був позивач позбавлений можливості здійснювати представництво у справах, які розглядаються в порядку Кодексу адміністративного судочинства.

Крім того, суд слушно зазначив, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості повноцінно працювати за фахом, і як захисник, після 13.04.2012 року, коли відповідна обмежувальна процесуальна норма, передбачена пунктом 4 статті 61 КПК України, втратила свою чинність, але позивач не надав належних доказів, що вжив дії щодо відновлення (продовження) адвокатської практики в якості захисника у кримінальних справах та у справах про адміністративні правопорушення.

При таких обставинах само по собі подання позивачем до органів Пенсійного фонду України звітів про не здійснення ним підприємницької діяльності не є підставою для стягнення на його користь втраченого заробітку (доходу) внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, із застосуванням в якості визначення обсягу втраченого заробітку (доходу) розміру мінімальної заробітної плати з часу порушення кримінальної справи і до часу настання непрацездатності за досягненням позивачем пенсійного віку (60 років) 28.10.2012 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновок районного суду в цій частині оскаржуваного рішення не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги представника Державної казначейської служби України в частині, що розмір відшкодованої шкоди визначає орган, який провадив слідчі (розшукові) дії шляхом винесення відповідної постанови у місячний термін з дня звернення громадянина і що суд першої інстанції перебрав на себе повноваження відповідного органу стосовно визначення шкоди, не можуть бути взятими до уваги, оскільки Закон від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, і тому таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Доводи апеляційної скарги, що суд не мав підстав вважати вимоги про стягнення моральної шкоди взагалі доведеними не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Таким чином, з урахуванням наведеного у цій постанові Одеського апеляційного суду апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині розміру стягнення моральної шкоди зміні з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 700 000 грн. відповідно до наведеного у цій постанові розрахунку гарантованого мінімального розміру стягнення моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2023 року та тривалості періоду стягнення моральної шкоди у відповідності до закону.

Апеляційна скарга представника Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року в частині стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 моральної шкоди - змінити.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 700 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 26.12.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова