Провадження №: 4-с/336/42/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження № 72666174 з виконання виконавчого листа № 336/604/22 за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, винесену державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сапою А.Д. 1 вересня 2023 року.

В заяві зазначила, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки державний виконавець всупереч вимог законодавства про виконавче провадження про провадження виконавчих дій за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна відкрив провадження в Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), тоді як боржник працює і зареєстрована в м. Києві, а саме: в квартирі АДРЕСА_1 . Між тим відкриття провадження у виконавчому окрузі, до якого належить зареєстрована адреса місця проживання боржника, максимальним чином відповідала б принципу юридичної визначеності, вимогам, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України та вимогам статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з викладеним боржник у виконавчому провадженні просить про визнання неправомірною та скасування оскаржуваної постанови.

Окрім того просить поновити строк для звернення до суду з цією скаргою, оскільки він пропущений з поважних причин через те, що постанова про відкриття провадження до зареєстрованого місця проживання заявника не надходила, а про існування вказаної постанови їй стало відомо з мобільного додатку «Дія» лише 12 вересня 2023 року, і вже 19 вересня 2023 року, тобто протягом встановленого законом десятиденного строку, заявник звернулась до суду з цією скаргою. Вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду, тому вона просить поновити його.

Ухвалою судді від 20.09.2023 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання в справі.

В судове засідання заявник не з`явилася; а її представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення заяви та проведення судового розгляду без участі заявниці та її представника.

Аналогічну за змістом в частині прохання про вирішення скарги у його відсутність заяву надав автор оскаржуваної постанови старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сапа А.Д.

Заява суб`єкта оскарження містить прохання про відмову в задоволенні заяви з посиланням на ті обставини, що виконавче провадження було відкрито у відповідності до вимог законодавства про виконавче провадження, а саме: за адресою проживання боржника, вказаною у виконавчому листі. Лише після надходження скарги державним виконавцем було вжито заходи щодо встановлення зареєстрованого місця проживання боржника.

Представник заінтересованої особи фінансової установи, належним чином повідомленої про дату, час та місце розв`язання скарги, - до суду не з`явився, пояснень щодо доводів скарги суду не надав.

Наведені судом обставини у відповідності до ст. ст. 211, 250 ЦПК України не перешкоджають розгляду скарги у відсутність учасників справи.

Вивчивши доводи заяви, дослідивши надані учасниками справи фактичні дані, суд знаходить скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що в провадженні Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № № 72666174 року з виконання виконавчого листа № 336/604/22 за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, постанову про відкриття якого винесено1 вересня 2023 року старшим державним виконавцем Сапою А.Д. (а. с. 3).

Відповідно до ст. 448 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, який становить десять днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, може бути поновлено судом.

Вирішуючи вимоги скарги про поновлення пропущеного строку, суд враховує те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем оскаржуваної постанови, яка, у відповідності до вимог ст. ст. 28, 71 Закону України «Про виконавче провадження» повинна бути надіслана боржнику рекомендованим поштовим відправленням.

У зв`язку з викладеним суд, керуючись гарантованим Основним Законом України правом особи на доступ до правосуддя, а також положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних, за змістом якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, вважає за можливе визнати поважною причину пропуску строку і поновити його.

Вирішуючи вимоги скарги про визнання протиправним та скасування рішення державного виконавця у формі постанови про відкриття провадження, суд виходить з такого.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Примусове виконання рішень в Україні покладається, в тому числі, на державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження).

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована Розділом УП ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових, як: встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця (1) і порушення права сторони виконавчого провадження такими рішеннями, діями чи бездіяльністю (2).

Обов`язки виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, розв`язуючи цю скаргу, суд повинен, перш за все, встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті державним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

За змістом ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема: за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вимоги до виконавчого документа містяться в частині 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала (1); дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ (2); повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи (3); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків) (4); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (5); дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) (6); строк пред`явлення рішення до виконання (7) .

З наведеного положення законодавства про виконавче провадження слідує, що виконавчий лист повинен містити інформацію про місце проживання боржника.

За змістом виконавчого листа, на підставі якого державним виконавцем відкрито виконавче провадження, місце проживання боржника ОСОБА_1 співпадає з такою адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 3).

Вказана адреса охоплюється юрисдикцією Шевченківського району м. Запоріжжя та є підвідомчою Центральному відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження» внормовано місце виконання рішення.

За змістом вказаної статті законодавства про виконавче провадження виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. При цьому право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Як зазначено судом, виконавче провадження відкрито у відповідності до вимог означеного правила закону за місцем проживання боржника на підставі заяви стягувача, який обрав зазначений підрозділ виконавчої служби.

Таким чином, суд не вбачає ознак протиправності в оскаржуваному рішенні, оскільки, як вже зазначено, вибір стягувача на користь саме цього відділу державної виконавчої служби обумовлений інформацією про місце проживання боржника.

За змістом частини 5 статті 24 Закону, у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Наведене положення законодавства означає право державного виконавця з метою перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, надавати доручення про проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Частиною 4 статті 25 Закону передбачена передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи, яка здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

«Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, встановлено підстави та порядок передачі виконавчих проваджень з одного відділу виконавчої служби до іншого.

Якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передача виконавчого провадження здійснюється за рішенням державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження.

Порядок передачі виконавчих проваджень з одного відділу виконавчої служби до іншого встановлений розділом VI «Інструкції…», за змістом якого передача виконавчого провадження до іншого органу ДВС або у зв`язку з утворенням виконавчої групи при іншому органі ДВС здійснюється за вмотивованою постановою особи, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, яка надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідного органу ДВС.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що:

-по-перше, що під час відкриття виконавчого провадження державним виконавцем, чиє рішення оскаржується, не було порушено вимог закону про місце вчинення виконавчих дій;

-по-друге, за наявності інформації про місце роботи боржника, місце знаходження його майна, що не співпадають з місцем проведення виконавчих дій, виконавець вправі надавати доручення державним виконавцям того відділу державної виконавчої служби, юрисдикцією якого охоплюються вказані місця;

-по-третє, за наявності підтвердженої інформації про те, що місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, державний виконавець вправі передати виконавче провадження до іншого органу державної виконавчої служби з метою ефективного здійснення виконавчих дій за місцем проживання, роботи боржника або за місцем знаходження його майна.

Окрім наведених міркувань на користь правомірності рішення державного виконавця, яке оскаржується, суд враховує такі обставини.

Як зазначено в наведеній статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, що означає можливість здійснення виконавчого провадження як за місцем проживання (перебування) боржника, так і за місцем його роботи, а також за місцем знаходження його майна, і інформація про кожне з цих може зумовити відкриття провадження певним підрозділом державної виконавчої служби, про що свідчить семантика розподільного сполучника «або».

У зв`язку з викладеним суд бере до уваги додану до письмового звернення інформацію державного виконавця про те, що ОСОБА_1 є учасником права спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться на території Шевченківського району м. Запоріжжя (а. с. 23-240, що означає наявність самостійної підстави для відкриття виконавчого провадження саме Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за інших рівних обставин.

Як випливає із змісту ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги, а відповідно до ч. 2 цієї статті у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає неправомірними рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

До засад виконавчого провадження у відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» відносяться, зокрема , законність та обов`язковість виконання судового рішення.

Оскільки законом встановлений спосіб поновлення права особи шляхом визнання дій виконавця неправомірними, не вбачаючи в діях та рішенні виконавця при здійсненні виконавчого провадження ознак порушення законності та неправомірного посягання на права заявника, суд не вбачає підстав для задоволення скарги в цій частині.

Керуючись ст. ст. 447-453, 352, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на рішення виконавця.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повну ухвалу складено 28 грудня 2023 року.

Суддя О.В. Щаслива