ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплат середнього заробітку-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ Шахтоуправління Покровське про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплат середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він з ПрАТ Шахтоуправління Покровське перебуває у трудових відносинах. З 01 травня 2017 року працює гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем в шахті. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні в Україні було введено воєнний стан. Позивач зазначає, з 09 березня 2022 року по теперішній час він проходить військову службу. На час мобілізації, згідно ст. 119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України Про військовий обов`язок і військову службу і Про альтернативну (невійськову) службу, Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Згідно наданої ПрАТ Шахтоуправління Покровське довідки № 2538 від 26 жовтня 2022 року позивачеві виплачувався середній заробіток до липня 2022 року. Але, починаючи з 19 липня 2022 року відповідачем було припинено виплату середнього заробітку, який, як вважає позивач, зберігається за позивачем на час проходження військової служби згідно наказу №1756 вк від 19 липня 2022 року. Позивач зазначає, йому в усному порядку повідомлено, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким внесено зміни, зокрема, до ч. 3 ст. 119 КзпП України, та у роботодавців тепер немає обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, яких призвали на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом. Таким чином, ПрАТ Шахтоуправління Покровське було прийнято рішення припинити працівникам, які проходять військову службу виплату середнього заробітку. З рішенням (наказом № 1756 вк від 19 липня 2022 року) відповідача про припинення виплати середнього заробітку, яким також було припинено виплату середнього заробітку й позивачу, - він не згодний, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, так як він порушує права позивача. Вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу заборгованість по виплаті середнього заробітку, яка утворилася починаючи з 19 липня 2022 року. Позивач зазначав про те, що зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України були внесені вже після того, як позивач пішов на військову службу. При цьому, на військову службу позивач пішов, так як виникла кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці та зумовила настання особливого періоду. Між роботодавцем та працівником виникли тривалі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час прийняття на службу. Їх реалізація розпочалась на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, що діяла до 19 липня 2022 року. Отримання середнього заробітку є безперервним процесом реалізації права, яке не реалізоване. Позивач вважає, що відповідачем незаконно припинено виплату з 19 липня 2022 року середнього заробітку, та заборгованість яка у зв`язку з цим виникла - повинна бути йому виплачена. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ Шахтоуправління Покровське №1756 вк від 19.07.2022 в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку на весь період увільнення від роботи; стягнути з ПрАТ Шахтоуправління Покровське на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за період з 19 липня 2022 року по день ухвалення рішення та зобов`язати ПрАТ Шахтоуправління Покровське нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 19 липня 2022 року середній заробіток на період проходження військової служби.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ Шахтоуправління Покровське про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплат середнього заробітку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 18 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ Шахтоуправління Покровське просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 48 Конституції України передбачає, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою-четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України Про освіту.

Частиною третьою статті 119 КЗпП (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами зберігаються місце роботи і посада.

Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року, набрав чинності 19 липня 2022 року, а отже з 19 липня 2022 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Отже, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року.

Водночас, з 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником, призваним на військову службу, відсутні.

У справі встановлено, наказом ПрАТ Шахтоуправління Покровське № 457 к від 31 січня 2005 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу учнем слюсаря ремонтника на дільницю РГО з 01 травня 2005 року, таб.№1342 з попереднім навчанням учбовому пункті з 24 січня 2005 року по 27 січня 2005 року, що підтверджується відомостями з трудової книжки (а.с. 13).

01 травня 2017 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 434 кп від 3 травня 2017 року переведений гірником очисного забою 2 розряду з повним робочим днем у шахті, що підтверджується відомостями з трудової книжки (а.с. 13).

Відповідно до наказу Міністерства оборони України № 57 від 09 березня 2022 року, командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з 09 березня 2022 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою мінометного взводу мінометної батареї з посадовим окладом 2 640 грн. на місяць, шпк солдат, ВОС 143533А (а.с. 8).

На теперішній час позивач ОСОБА_1 проходить військову службу.

До липня 2022 року ОСОБА_1 , як працівнику, прийнятому на військову службу, ПрАТ Шахтоуправління Покровське на підставі за ч. 3 ст. 119 КЗпП України виплачувався середній заробіток, що підтверджується Довідкою № 2538 від 26 жовтня 2022 року (а.с. 11).

Наказом генерального директора ПрАТ Шахтоуправління Покровське №1756 вк від 19 липня 2022 року працівникам, які до 18 липня 2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зокрема і ОСОБА_1 , з дати видання цього наказу було припинено збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи (а.с. 11).

Звернувшись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України були внесені вже після того, як він почав проходити військову службу за контрактом, між ним та роботодавцем виникли тривалі правовідносини із збереження середнього заробітку на час проходження військової служби, з прийняттям вказаного наказу фактичного звужено його право на отримання середнього заробітку, що суперечить Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмупдсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права і свободи та об`єктивно призводить до погіршення становища, є безпідставними.

Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №3252 не визначено особливостей застосування норм частини третьої статті 119 КзпП України, то з дня набрання чинності Законом №3252 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом №2352, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

На цей час Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Мінекономіки у листі від 28 липня 2022 року № 2498/4/4.1-ЗВ-22а з посиланням на Закон № 2352 та оновлену редакцію частини третьої статті 119 КЗпП вказувало про те, що за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу, як до 19 липня 2022 року, так і після цієї дати, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади.

Водночас Мінекономіки зазначено, що за мобілізованими працівниками можуть зберігати заробіток, але за власним рішенням роботодавця.

Таким чином, з моменту набрання чинності Законом № 2352 не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем ОСОБА_1 середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, а починаючи з 19 липня 2022 року відповідач не має обов`язку зберігати за позивачем ОСОБА_1 середній заробіток.

Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить посилань на застосування його положень лише щодо осіб, які призвані на військову службу після набрання ним чинності.

Також, Урядом прийнято постанову від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.

Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн. щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що за працівниками, призваними на військову службу до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, слід зберігати середній заробіток та місце роботи є помилковими.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування судом норм матеріального є необгрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова