Постанова

Іменем України

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 2605/7478/12

провадження № 61-2774св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аллонж»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відкрите акціонерне товариство «Завод «КІНАП», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леута Ірина Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у складі колегії суддів:Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

У квітні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аллонж» (далі -ТОВ «Аллонж») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Завод КІНАП» (далі - ВАТ «Завод «КІНАП»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леута І. В., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, посилаючись на те, що 31 березня 2006 року між позивачем та ВАТ «Завод «КІНАП» було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ТОВ «Аллонж» набуло право власності на нежитлові приміщення загальною площею 403,80 кв. м, що становить 8/1000 часток майнового комплексу (від загальної площі майнового комплексу 48 432,9 кв. м) на АДРЕСА_1 . 21 липня 2006 року між позивачем та ВАТ «Завод «КІНАП» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 5 474,90 кв. м, що становить 113/1000 часток майнового комплексу (від загальної площі майнового комплексу 48 432,9 кв. м) на АДРЕСА_1 . Цього ж дня, 21 липня 2006 року, названі сторони також уклали договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Аллонж» набуло у власність нежитлові приміщення загальною площею 2 791,6 кв. м, що становить 58/1000 часток майнового комплексу (від загальної площі майнового комплексу 48 432,9 кв. м) на АДРЕСА_1 . Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2006 року ВАТ «Завод «КІНАП» відчужило на користь ТОВ «Аллонж» нежитлові приміщення загальною площею 197 кв. м, що становить 4/1000 часток майнового комплексу (від загальної площі майнового комплексу 48 432,9 кв. м) на АДРЕСА_1 . Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Сила Закону» від 22 травня 2008 року визнано недійсними з моменту укладення договори купівлі-продажу від 31 березня 2006 року, від 21 липня 2006 року та від 24 жовтня 2006 року і визнано за ВАТ «Завод «КІНАП» право власності на нежитлові приміщення, відчужені за цими договорами на користь ТОВ «Аллонж». 14 січня 2010 року між ВАТ «Завод «КІНАП» і ОСОБА_1 було укладено два договори купівлі-продажу, за умовами яких ОСОБА_1 набув право власності на нежитлові приміщення вищезгаданого майнового комплексу площею 133,6 кв. м та 181,25 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 . Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 листопада 2010 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2011 року, було скасовано вищевказане рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Сила Закону» від 22 травня 2008 року № 3/2008, а відтак, фактично поновлено право власності ТОВ «Аллонж» на спірні нежитлові приміщення. 29 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 набув у власність нежитлове приміщення площею 178,95 кв. м, що становить 46/10000 часток, та нежитлове приміщення площею 127,3 кв. м, що становить 3/1000 частки майнового комплексу (від загальної площі майнового комплексу 39 709,40 кв. м) на АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що за вищенаведених обставин спірне майно вибуло у нього як власника поза його волею. Враховуючи викладене, ТОВ «Аллонж» просило: визнати недійсними договори купівлі-продажу від 14 січня 2010 року, укладені між ВАТ «Завод «КІНАП» і ОСОБА_1 ; витребувати у ОСОБА_2 на свою користь нежитлове приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б») площею 127,3 кв. м та нежитлове приміщення ІІ поверху заводоуправління (літ. «А») - частину приміщення № 1 (групи приміщень № 1) площею 178,95 кв. м на АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 на свою користь нежитлове приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б») площею 6,3 кв. м та нежитлове приміщення ІІ поверху заводоуправління (літ. «А») частину приміщень у групі приміщень № 1 площею 2,3 кв. м на АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на зазначені нежитлові приміщення.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року у складі судді Яценко Н. О. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09 січня 2013 року укладені між ВАТ «Завод «КІНАП» і ТОВ «Аллонж» договори купівлі-продажу визнано недійсними, позивач не є стороною правочинів, укладених між ВАТ «Завод «КІНАП» та ОСОБА_1 , а відтак, ТОВ «Аллонж» не є власником спірних приміщень.

У червні 2015 року ТОВ «Аллонж» звернулося до суду із заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року, в якій зазначило, що під час розгляду справи як на підставу відмови в позові суд першої інстанції послався на рішення Господарського суду міста Києва від 09 січня 2013 року. Однак постановою Вищого господарського суду України від 16 червня 2015 року було скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 09 січня 2013 року і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено, визнано за ТОВ «Аллонж» право власності на спірні нежитлові приміщення та витребувано їх у відповідачів на користь ТОВ «Аллонж».

Справу за заявою про нововиявлені обставини суди розглядали неодноразово.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року у складі судді Тітова М. Ю. заяву про перегляд судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами задоволено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ТОВ «Аллонж» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 09 січня 2013 року, яке було підставою для ухвалення рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року, скасовано, тому вказані обставини суд вважав істотними та дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року та ухвалення нового рішення у справі. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення між ОСОБА_1 та ВАТ «Завод «КІНАП» договорів купівлі-продажу від 14 січня 2010 року названий завод не був власником спірних нежитлових приміщень, а тому не мав права відчужувати їх на користь ОСОБА_1 , і спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Однак суб`єктний склад учасників процесу унеможливлює визнання цих договорів недійсними в судовому порядку, оскільки ВАТ «Завод «КІНАП», яке було стороною оспорюваних правочинів, не залучене до участі у справі як відповідач. Крім того, за наведених обставин суд не має можливості відповідно до частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) витребувати спірні нежитлові приміщення у відповідачів.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Аллонж» залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року касаційну скаргу ТОВ «Аллонж» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Розглядаючи заяву про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для його скасування та ухвалення нового рішення у справі. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суди залишили поза увагою те, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване в особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. При цьому за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно в особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний, дійшов передчасних висновків про неможливість застосування до спірних правовідносин пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у зв`язку з незалученням ВАТ «Завод «КІНАП» відповідачем у справі, оскільки вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння були заявлені до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є відповідачами в цій справі. Отже, посилання суду апеляційної інстанції на неналежний склад учасників у цій частині заявлених позовних вимог не узгоджується з наведеними нормами матеріального права та встановленими обставинами. При цьому апеляційним судом не з`ясовано, чи перебувало спірне майно на час ухвалення судових рішень у володінні ОСОБА_2 . Викладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ТОВ «Аллонж», не з`ясував, чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування, чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони, чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права, чи порушені права позивача.

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Аллонж» задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Аллонж» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аллонж» нежитлове приміщення ІІ поверху заводоуправління (з літ. «А») частина приміщення № 1 площею 23,95 кв. м, приміщення № 2 площею 157,30 кв. м (групи приміщень № 1). Загальна площа відчужуваних нежитлових приміщень становить 181,25 кв. м, що складає 46/10000 частин (від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м), за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14 січня 2010 року та зареєстроване в реєстрі за № 5. Витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аллонж» нежитлове приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальні (загальною площею 133,60 кв. м, що становить 3/1000 частин (від майнового комплексу площею 39,70940 кв. м), за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14 січня 2010 року та зареєстроване в реєстрі за № 6. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірне майно, яке перейшло з володіння ТОВ «Аллонж» у власність ВАТ «Завод «КІНАП» на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Разом з тим згідно з пунктом 2 договору від 27 травня 2015 року про розірвання укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29 травня 2012 року продавець не передав покупцю об`єкт за актом прийому-передачі. Отже, майно, набуте ОСОБА_1 за двома договорами купівлі-продажу від 14 січня 2010 року, не перейшло у власність ОСОБА_2 , а залишилися у володінні попереднього набувача. За таких обставин відсутні підстави для витребування спірного майна від ОСОБА_2 , тому в задоволенні позову ТОВ «Аллонж» до названого відповідача необхідно відмовити. З матеріалів справи вбачається, що ВАТ «Завод «КІНАП» без відповідної правової підстави заволоділо спірним майном, а відтак назване товариство не мало права відчужувати його на користь ОСОБА_1 . Оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею, то відповідно до положень статті 388 ЦК України таке майно має бути витребуване в ОСОБА_1 , який є його останнім набувачем.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року залишити в силі.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 та в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також касаційна скарга містить посилання на постанову Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 із зазначенням того, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги щодо повідомлення учасників справи, зокрема ОСОБА_2 і ВАТ «Завод «КІНАП». В оскаржуваній постанові не зазначено, в чому саме полягають нововиявлені обставини, з якими пов`язується скасування рішення, та яким чином вони впливають на результати вирішення спору. Крім того, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та змінив підстави позову, оскільки ТОВ «Аллонж» заявило до нього лише вимоги про витребування нежитлового приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища) їдальні (літ. «Б») площею 6,3 кв. м та нежитлового приміщення ІІ поверху - заводоуправління (літ. «А») - частини приміщень у групі приміщень № 1 площею 2,3 кв. м на АДРЕСА_1 . Разом з тим вимоги про витребування нежитлового приміщення ІІ поверху заводоуправління (з літ. «А») частини приміщення № 1 площею 23,95 кв. м, приміщення № 2 площею 157,30 кв. м (групи приміщень № 1), загальна площа відчужуваних нежилих приміщень становить 181,25 кв. м, що складає 46/10000 частин (від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м), нежитлового приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальня (загальною площею 133,60 кв. м, що становить 3/1000 частин (від майнового комплексу площею 39,70940 кв. м) до нього не пред`являлися. В даному випадку ТОВ «Аллонж» з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України могло заявити позов про витребування з чужого незаконного володіння тих приміщень, які йому раніше належали, при цьому такі вимоги мали пред`являтися до усіх титульних власників.

У квітні 2021 року ТОВ «Аллонж» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є. від 15 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Оболонського районного суду міста Києва та зупинено дію оскаржуваної постанови апеляційного суду до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

30 березня 2021 року справа № 2605/7478/12 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є. від 20 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Червинської М. Є. (головуючий), Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Крата В. І. від 08 червня 2022 року провадження в цій справі було зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування їх державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 25 січня 2023 року у зв`язку з відрядженням судді Бурлакова С. Ю. до Вищої ради правосуддя призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2023 року матеріали справи № 2605/7478/12 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Фаловська І. М. (головуючий), Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Сердюк В. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2023 року поновлено провадження в цій справі.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції оскаржується тільки в частині задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тому в силу положень вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України переглядається Верховним Судом лише в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 01 березня 2006 року між ВАТ «Завод «КІНАП» та ТОВ «Аллонж» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким до ТОВ «Аллонж» перейшло право власності на нежитлові приміщення І поверху (в літ. «Б» - виробничого корпусу № 1, без бомбосховища), їдальню: приміщення № 10 площею 296,90 кв. м, приміщення № 9 площею 18,10 кв. м, приміщення № 4 площею 18,80 кв. м. Загальна площа відчужуваних приміщень складає 403,80 кв. м, що становить 8/1000 частин (від майнового комплексу площею 48 432,90 кв. м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

21 липня 2006 між ВАТ «Завод «КІНАП» та ТОВ «Аллонж» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким до ТОВ «Аллонж» перейшло право власності на нежитлові приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б»): I поверх - площею 621,90 кв. м; II поверх - площею 1,077 кв. м; III поверх - площею 1 230,60 кв. м; IV поверх - площею 1 033 кв. м; V поверх - площею 1 115,70 кв. м; технічний поверх - площею 396,60 кв. м. Загальна площа відчужуваних приміщень складає 5 474,90 кв. м, що становить 113/1000 частин (від майнового комплексу площею 48 432,90 кв. м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 21 липня 2006 року, між ВАТ «Завод «КІНАП» та ТОВ «Аллонж» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким до ТОВ «Аллонж» перейшло право власності на нежитлові приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б»): І поверх - площею 458,10 кв. м; ІІ поверх - площею 451,90 кв. м; ІІІ поверх - площею 454,30 кв. м; ІV поверх - площею 454,90 кв. м; V поверх - площею 455,80 кв. м; VІ поверх - площею 457,90 кв. м, підвал площею 58,70 кв. м. Загальна площа відчужених приміщень складає 2 791,60 кв. м, що становить 58/1000 часток майнового комплексу на АДРЕСА_1 .

24 жовтня 2006 року між ВАТ «Завод «КІНАП» та ТОВ «Аллонж» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким до ТОВ «Аллонж» перейшло право власності на нежитлові приміщення заводоуправління (в літ. «А»), ІІ поверх: приміщення 1 - площею 29,60 кв. м, приміщення 2 - площею 157,30 кв. м, (групи приміщень № 1) - площею 186,90 кв. м; та приміщення 5а - площею 10,10 кв. м. Загальна площа відчужених приміщень складає 197 кв. м, що становить 4/1000 часток майнового комплексу на АДРЕСА_1 .

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Сила Закону» від 22 травня 2008 року вищезгадані договори купівлі-продажу, за якими покупцем виступало ТОВ «Аллонж», були визнані недійсними.

14 січня 2010 року між ВАТ «Завод «КІНАП» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким названий відповідач набув у власність нежитлові приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальні (літ. «Б») загальною площею 133,60 кв. м, що становить 3/1000 часток майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 14 січня 2010 року, між ВАТ «Завод «КІНАП» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким названий відповідач набув у власність нежитлові приміщення ІІ поверху (літ. «А») площею 181,25 кв. м, розташовані у майновому комплексі на АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 листопада 2010 року було скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Сила Закону» від 22 травня 2008 року; постановою Київського апеляційного господарського суд від 31 січня 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду; постановою Вищого господарського суду від 31 березня 2011 року постанову суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

29 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення ІІ поверху заводоуправління (літ. «А») частини групи приміщень № 1 площею 178,95 кв. м, що становить 46/1000 часток майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, та нежитлове приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (літ. «Б») площею 127,30 кв. м, що становить 3/1000 часток майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м на АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09 січня 2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 березня 2013 року та постановою Вищого господарського суду від 25 червня 2013 року, визнано недійсними з моменту укладення вищевказані договори купівлі-продажу, покупцем за якими виступало ТОВ «Аллонж».

Постановою Вищого господарського суду України від 16 червня 2015 року заяву ТОВ «Аллонж» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 09 січня 2013 року задоволено, вказане рішення скасовано і позов ТОВ «Аллонж» задоволено. Визнано за ТОВ «Аллонж», зокрема право власності на: нежитлові приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальні (літ. «Б»): І поверх - площею 458,10 кв. м, частину II поверху - площею 318,30 кв. м, III поверх - площею 454,30 кв. м, IV поверх - площею 454,90 кв. м, V поверх - площею 455,80 кв. м, VI поверх - площею 457,90 кв. м, підвал - площею 58,70 кв. м, всього на загальну площу 2 658 кв. м, що становить 67/1000 часток майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення І поверху (літ. «Б» виробничого корпусу № 1, без бомбосховища), їдальню загальною площею 403,80 кв. м, що становить 1/100 частки майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б»): І поверх - площею 621,90 кв. м, II поверх - площею 1 077,10 кв. м, III поверх - площею 1 142,35 кв. м, IV поверх - площею 1 033 кв. м, V поверх - площею 1 115,70 кв. м, технічний поверх - площею 396,60 кв. м, всього на загальну площу 5 386,65 кв. м, що становить 136/1000 частки майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення ІІ поверху заводоуправління (в літ. «А») загальною площею 15,75 кв. м, що становить 4/10000 частки майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б»): III поверх - площею 88,25 кв. м на АДРЕСА_1 . Витребувано у ТОВ «Аріна К» на користь ТОВ «Аллонж»: нежилі приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальні (літ. «Б»): І поверх - площею 458,10 кв. м, частина II поверху - площею 318,30 кв. м, III поверх - площею 454,30 кв. м, IV поверх - площею 454,90 кв. м, V поверх - площею 455,80 кв. м, VI поверх - площею 457,90 кв. м, підвал - площею 58,70 кв. м, всього на загальну площу 2 658 кв. м, що становить 67/1000 частин (від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м); нежитлові приміщення І поверху (літ. «Б» виробничого корпусу № 1, без бомбосховища), їдальні: приміщення 10 - площею 296,90 кв. м, приміщення 9 - площею 18,10 кв. м, приміщення 4 - площею 88,80 кв. м, всього на загальну площу 403,80 кв. м, що становить 1/100 частину (від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м); нежитлові приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальні (літ. «Б»): І поверх - площею 621,90 кв. м, II поверх - площею 1 077,10 кв. м, III поверх - площею 1 142,35 кв. м, IV поверх - площею 1 033 кв. м, V поверх - площею 1 115,70 кв. м, технічний поверх - площею 396,60 кв. м, всього на загальну площу 5 386,65 кв. м, що становить 136/1000 частин (від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м); нежитлові приміщення ІІ поверху заводоуправління (в літ. «А»): частина приміщення № 1 (групи приміщень № 1) - площею 5,65 кв. м, приміщення №5а - площею 10,10 кв. м, всього на загальну площу 15,75 кв. м, що становить 4/10000 частин (від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м), за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано у ВАТ «Завод «КІНАП» на користь ТОВ «Аллонж» нежитлове приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальню (літ. «Б»): III поверх - площею 88,25 кв. м на АДРЕСА_1 .

Апеляційним судом в цій справі також встановлено, що майновий комплекс на АДРЕСА_1 спочатку в цілому належав ВАТ «Завод «КІНАП», який розпорядився належним йому майном шляхом продажу визначених часток за договорами купівлі-продажу новим власникам, серед яких було й ТОВ «Аллонж», внаслідок чого до нових набувачів перейшло право спільної часткової власності на згаданий майновий комплекс.

За змістом пункту 2 вищезгаданих договорів купівлі-продажу від 14 січня 2010 року, укладених між ВАТ «Завод «КІНАП» та ОСОБА_1 , майно, що відчужувалося, належало продавцю ВАТ «Завод «КІНАП» на підставі рішення постійного діючого Третейського суду при асоціації «Сила закону» від 22 травня 2008 року № 3/2008.

Разом з тим за договором купівлі-продажу від 29 травня 2012 року ОСОБА_2 прийняв не всі нежитлові приміщення, які ОСОБА_1 придбав у ВАТ «Завод «КІНАП». У власності ОСОБА_1 залишилася частина нежитлового приміщення виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища), їдальня (літ. «Б») ІІ поверху площею 6,3 кв. м, а також - частина приміщення заводоуправління (в літ. «А») ІІ поверху площею 2,3 кв. м, які не були передані за вказаним договором та за актом приймання-передачі нерухомого майна від 29 травня 2012 року.

Крім того, в матеріалах справи міститься договір від 27 травня 2015 року про розірвання укладеного 29 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, в пункті 2 якого зазначено, що продавець не передав покупцю об`єкт нерухомості за актом приймання-передачі, а тому придбане ОСОБА_1 у ВАТ «Завод «КІНАП» за двома договорами купівлі-продажу від 14 січня 2010 року майно не перейшло у власність ОСОБА_2 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень підтверджується, що станом на час після розірвання вищезгаданого договору купівлі-продажу було відновлено запис про право власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна, а саме:

- нежитлове приміщення № 1 ІІ поверху (в літ. «А») площею 178,95 кв. м, що становить 46/10000 частин від майнового комплексу площею 39 709,40 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14 січня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5;

- нежитлове приміщення ІІ поверху виробничого корпусу № 1 (без бомбосховища) площею 133,60 кв. м, що становить 3/1000 частин від майнового комплексу площею 39,70940 кв. м), за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14 січня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції виснував, що спірне майно, яке вибуло з володіння ТОВ «Аллонж» на підставі рішення третейського суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тому позивач має право витребувати спірні нежитлові приміщення саме у відповідача ОСОБА_1 , який придбав це майно за двома відплатними договорами в особи, яка не мала права його відчужувати, - у ВАТ «Завод «КІНАП».

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтею 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), в постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 200/9962/17-ц (провадження № 61-9969св19), від 02 лютого 2022 року у справі № 202/3508/20 (провадження № 61-16077св21), від 21 квітня 2022 року у справі № 752/3394/19 (провадження № 61-14975св20), від 27 квітня 2023 року у справі № 199/4884/17 (провадження № 61-3601св22), міститься правовий висновок про те, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (див. постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40-43)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183-188 постанови).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22), до розгляду якої було зупинено провадження в цій справі, викладені такі правові висновки.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у витребуванні з чужого незаконного володіння відповідача 1/2 частки спірного майна лише з тих підстав, що ідеальні частки співвласників нерухомого майна не виділені, рішення про встановлення порядку спільного користування майна відсутнє.

З таким висновком Велика Палата Верховного Суду не погоджується.

За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування 1/2 ідеальної частки спірного будинку та земельної ділянки, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачем права власності на 1/2 спірного будинку та 1/2 земельної ділянки, а за відповідачем права власності на 1/2 цих житлового будинку та земельної ділянки.

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.

Виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, передбачено у статті 364, а поділ майна, що є у спільній частковій власності, урегульовано у статті 367 ЦК України. Вказане уможливлюється після витребування 1/2 спірного нерухомого майна на користь позивача.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості», щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

Таким чином, апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права. Суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову у частині витребування із чужого незаконного володіння відповідача по 1/2 частці спірного житлового будинку та земельної ділянки, проте помилково не зазначив у мотивувальній частині рішення, на користь кого витребовується спірне нерухоме майно, тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити в мотивувальній та резолютивній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що спірні нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вибули з володіння ТОВ «Аллонж» на підставі судового рішення, яке було скасоване, тобто поза його волею, а тому ВАТ «Завод «КІНАП» не мало права відчужувати це майно на користь відповідача ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та витребування спірних приміщень з незаконного володіння названого відповідача, який є останнім його набувачем.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого у вищевказаній частиніухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що витребування майна призвело до безоплатного позбавлення права власності ОСОБА_1 як добросовісного набувача, є неспроможними, оскільки названий відповідач може захистити своє право на отримання сплачених ним за договорами купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця.

Аргументи касаційної скарги про те, що в оскаржуваній постанові апеляційним судом не зазначено, в чому саме полягають нововиявлені обставини, з якими пов`язується скасування рішення, та яким чином вони впливають на результати вирішення спору, не заслуговують на увагу, так як в даному випадку предметом нового апеляційного перегляду було рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року не в цілому, а лише в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому, направляючи справу в означеній частині на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у своїй постанові зробив висновок, яким підтвердив правильність скасування судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 вересня 2013 року за результатами вирішення заяви про перегляд цього рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та змінив підстави позову, оскільки ТОВ «Аллонж» заявило до нього лише вимоги про витребування нежитлових приміщень площею 6,3 кв. м і 2,3 кв. м, тоді як інші вимоги про витребування спірних приміщень площею 181,25 кв. м і 133,60 кв. м були пред`явлені до відповідача ОСОБА_2 , також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього відсутність обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенція кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

На стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Для того щоб захист був ефективним, він повинен бути реальним, а не примарним. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність осіб, які, на думку позивача, порушили, не визнали чи оспорили його суб`єктивні права, свободи чи інтереси, а в разі невиконання або неналежного виконання рішення - щоб не виникала необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ефективний захист може бути досягнутий у випадку, коли існує реальний доступ до засобу захисту (доступність). Коли хоча б теоретично була можливість досягнення результату. Застосований судом спосіб захисту права буде здатний впливати на порушника та ліквідувати несприятливі наслідки для позивача. Важливими є і адекватність засобу захисту щодо відновлення прав позивача.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Предметом позову в цій справі є, зокрема вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить в залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна. При цьому власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Таким чином, для того, щоб вирішити питання про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд повинен встановити особу, яка є останнім його набувачем.

Відповідно до статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Вказана норма зобов`язує суди нижчих інстанцій враховувати висновки Верховного Суду під час нового розгляду справи та відповідно мотивувати рішення з урахуванням позиції касаційної інстанції.

Під час нового розгляду цієї справи апеляційний суд виконав вказівки суду касаційної інстанції щодо необхідності з`ясування, чи перебували належні позивачу нежитлові приміщення у володінні ОСОБА_2 , та встановив, що на час ухвалення судових рішень право власності на спірне майно було зареєстроване за ОСОБА_1 .

Отже, з урахуванням встановлених в цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Цей суд не виходив за межі позовних вимог та не обирав самостійно правову підставу і предмет позову, а встановивши, що останнім набувачем спірних нежитлових приміщень є ОСОБА_1 , обґрунтовано витребував це майно в названого відповідача, що відповідало речово-правовому характеру віндикаційного позову та призвело до ефективного відновлення порушених прав власника без необхідності повторного звернення до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 вказано, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Однак у справі № 6-2776цс16 з позовом до суду звернувся заступник прокурора міста Львова, який просив витребувати майно з володіння фізичної особи на користь Львівської міської ради, тобто органу місцевого самоврядування, тоді як в цій справі позов пред`явлено юридичною особою приватного права.

При цьому у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , із власності якого витребовуються спірні нежитлові приміщення, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, за змістом частини першої якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у названого відповідача спірних нежитлових приміщень, які вибули з володіння ТОВ «Аллонж» поза його волею, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та висновкам Верховного Суду України у зазначеній частині, викладеним в постанові від 12 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц (провадження № 61-16275св18), в якій предмет позову становила вимога про стягнення боргу за договором позики, є безпідставним, оскільки висновки у вказаній справі та у справі, яка переглядається, а також предмети позовів і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аргументи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги щодо повідомлення учасників справи, зокрема ОСОБА_2 і ВАТ «Завод «КІНАП», з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18), в якій зазначено, що у пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи - ОСОБА_3, не забезпечив останній можливості реалізувати надані їй законом права, оскільки розглянув справу за її відсутності, не повідомленої належнимчином про дату, час і місце судового засідання. Розгляд судом апеляційної інстанції цієї справи за відсутності ОСОБА_3 належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

На відміну від справи, яка переглядається, у справі № 906/142/18 з касаційною скаргою звернулася особа (відповідач), яка обґрунтовувала свою скаргу тим, що апеляційний суд розглянув і вирішив справу саме за її відсутності,не повідомивши її належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що розгляд справи, зокрема в суді апеляційної інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий апеляційний розгляд, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Тобто скасування судових рішень на підставі пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України можливе саме за касаційною скаргою особи, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, тоді як ОСОБА_2 і ВАТ «Завод «КІНАП» не оскаржили в касаційному порядку постанову апеляційного суду в цій справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які посилався заявник в касаційній скарзі.

З урахуванням викладеного Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації виниклих відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

При цьому Верховний Суд враховує, що заявник не оскаржив постанову апеляційного суду з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, й не обґрунтовував свою касаційну скаргу тим, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу за його відсутності без належного повідомлення його про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Верховний Суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржуване судове рішення апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі. Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дію постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити її дію.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллонж» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Завод «КІНАП», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леута Ірина Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук