П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2023 року м. Київ

Справа №359/11174/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/7000/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Семенюти О.Ю., 20 січня 2023 року у м. Бориспіль, повний текст рішення складений 30 січня 2023 року та на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2023 року, повний текст рішення складений 10 лютого 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування Бориспільської міської ради Київської області, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко Валерія Олександрівна, Бориспільський відділ міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними договорів дарування,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсними договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладений 20 травня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , та договір дарування житлового будинку, укладений 22 травня 2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , стягнути судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 липня 2018 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від позивача в борг грошові кошти у розмірі 34000 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 01 серпня 2018 року. Вказані кошти він брав за письмовою згодою своєї дружини ОСОБА_1 для потреб сім`ї. Станом на день укладення позики ОСОБА_3 підтвердив позивачу, як кредитору, наявність у нього у власності домоволодіння по АДРЕСА_1 та житлового будинку по АДРЕСА_2 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 03 серпня 2018 року ОСОБА_3 повернув частину боргу у розмірі 8906 доларів США. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 березня 2019 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 688077, 48 грн та пеню в цьому ж розмірі. Рішення суду було звернуто до примусового виконання, але не виконано через відсутність у боржника майна або грошових коштів. 20 травня 2019 року ОСОБА_3 уклав договір дарування з матір`ю ОСОБА_6 , передавши їй безоплатно домоволодіння по АДРЕСА_1 . 22 травня 2019 року ОСОБА_1 за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 за договором дарування відчужила на користь спільних дітей житловий будинок по АДРЕСА_2 . Вказані договори боржник ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_1 вчинили недобросовісно, з метою уникнення звернення стягнення на майно та грошові кошти, як оплату за це майно, в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 10 липня 2018 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування Бориспільської міської ради Київської області, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко Валерія Олександрівна, Бориспільський відділ міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними договорів дарування - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 20 травня 2019 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко Валерією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за №253.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений 22 травня 2019 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко Валерією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі №274.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з недобросовісної поведінки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що полягає у зловживанні правом, спрямованому на позбавлення ОСОБА_2 можливості в майбутньому задовольнити свої майнові вимоги за рахунок майна боржників.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2023 року заяву представника позивача Лук`янової Н.М. про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень 00 копійок.

Не погодилась із рішенням суду від 20 січня 2023 року, відповідач ОСОБА_1 , нею подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що матеріали справи не містять, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її обізнаності про існування самого рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , так і про наявність відкритого щодо нього виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення, що свідчить про недоведеність того факту, що при укладенні оспорюваних правочинів вона діяла умисно, з метою уникнення виконання ОСОБА_3 рішення суду про сплату боргу позивачці за рахунок відчуженого майна.

Також відповідач зазначає про те, що вона не є боржником позивача, і у неї немає перед нею невиконаних зобов`язань, вона відчужувала майно, яке належить їй, також, у ОСОБА_3 була земельна ділянка, за рахунок якої він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед ОСОБА_2 . Тому при даруванні житлового будинку на користь дітей у неї не було умислу уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 .

Відповідач звертає увагу на те, що в червні 2020 року ОСОБА_2 вже зверталася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 недійсним, посилаючись на ту обставину, що він укладений виключно з метою виведення з власності боржника ОСОБА_3 з метою уникнення примусового звернення стягнення на нерухоме майно. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2021 року, яке набрало законної сили 16 вересня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним з зазначених підстав залишено без задоволення.

Як при пред`явленні позову у справі №359/4177/20, так і в справі, що розглядається, предметом позову є визнання недійсним договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 , а підставою обидвох позовів є укладення договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Оскільки позивач вже зверталася з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, посилаючись на ст. 234 ЦПК України, і суд їй відмовив у задоволенні позову з цих підстав, відповідач не мала права звертатися до суду з позовною вимогою з тим же предметом та підставою, але вже без посилання на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Позивач не скористалася правом апеляційного оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2021 року. Однак, суд першої інстанції цю обставину залишив поза увагою, вважаючи, що підставою для оспорювання дійсності договорів дарування є фраудаторність, а не фіктивність.

Щодо договору дарування ОСОБА_3 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на укладання якого ОСОБА_1 надавала згоду, відповідач вказує на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що оспорюваний нею договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме, що його зміст суперечить нормам ЦК України, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, що він не був реальним, а внутрішня воля боржника націлена на обман.

Також відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що вона не погоджується з додатковим рішенням суду від 02 лютого 2023 року, оскільки воно є безпідставним та необгрунтованим.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції від 20 січня 2023 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 2724,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн.

Також відповідач просить скасувати додаткове рішення суду від 02 лютого 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 вказує на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Учасник справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку.

Особа яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 повідомлена про розгляд справи через представника ОСОБА_10 , якій судове повідомлення було направлено на вказану нею в апеляційній скарзі електронну адресу. Представник даного відповідача звернулась з клопотанням про відкладення розгляду справи, мотивуючи його своєю зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте відповідні докази суду не були представлені, а тому вказані нею підстави не можуть вважатись поважними причинами неявки в судове засідання апеляційного суду.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Лук'янової Н.М. на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи призначеного на 30 травня 2023 року о 09.45 год. Заява мотивована відсутністю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 в судовому засіданні у зв`язку з поданим нею клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні, загрозою повітряної атаки, та економії процесуального часу. Однак, колегію суддів відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з відсутністю доказів участі представника в іншому судовому засіданні, а тому зазначена підстава не може вважатись поважною причиною неявки в судове засідання апеляційного суду, як і загроза повітряної атаки, та економія процесуального часу.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 , третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О. згідно даних поштового відділення отримали судові повідомлення завчасно.

Треті особи: Орган опіки та піклування Бориспільської міської ради Київської області, Бориспільський відділ міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомлені шляхом направлення судового повідомлення на офіційну електрону пошту.

Тому, керуючись ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2020 року у справі № 359/7684/20 вбачається, що 07 червня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у ВРАГС Бориспільського МУЮ Київської області, був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження був зроблений запис №129. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_8 . Даним рішенням суду шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний. Визначено місце проживання дітей із матір`ю ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття. (т.1 а.с.85-86).

Згідно з договором купівлі-продажу від 07 липня 2004 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 домоволодіння по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4889846 від 29 вересня 2004 року (т.2 а.с.42,43).

ОСОБА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради № 211 від 13 березня 2007 року, 26 квітня 2007 року набула право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 26 квітня 2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14388839 від 26 квітня 2007 року (т.2 а.с.45,46).

10 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, який був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Черних Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №463. Відповідно до п.1 договору позивач ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 897600 грн, що були еквівалентом 34000 дол. США, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути позивачу таку ж саму суму до 01 серпня 2018 року. Згідно з п.8 договору ОСОБА_2 мала право на звернення стягнення на будь-яке майно ОСОБА_3 у випадку неповернення ним позики. Факт передачі позивачем грошових коштів в означеному розмірі у володіння ОСОБА_3 підтверджується його заявою від 10 липня 2018 року (т.1 а.с.10,11, т.2 а.с.28,38).

В той же день ОСОБА_1 склала та подала приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Черних Н.В. заяву, зі змісту якої вбачається, що вона надала її чоловікові ОСОБА_3 згоду на укладення з ОСОБА_2 договору позики грошових коштів та підтвердила, що вказаний правочин був укладений в інтересах сім`ї (т.2 а.с.35).

03 серпня 2018 року ОСОБА_3 було повернуто позивачу ОСОБА_2 частину суми позики в розмірі 240551, 06 грн, що була еквівалентною 8906 дол.США. Ця обставина підтверджується нотаріально завіреною заявою ОСОБА_2 від 03 серпня 2018 року (т.1 а.с.12).

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 березня 2019 року у справі №359/7768/18 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 був стягнутий борг за договором позики грошових коштів від 10 липня 2018 року в розмірі 688077,48 грн та пеня в розмірі 688077,48 грн (т.1 а.с.13-14).

20 травня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О. за №253. За цим договором ОСОБА_3 безоплатно відчужив у власність його матері ОСОБА_6 домоволодіння по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.41).

В той же день ОСОБА_1 склала та подала приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О. заяву, в якій вона надала її чоловіку ОСОБА_3 згоду на відчуження вказаного домоволодіння на користь ОСОБА_6 (т.2 а.с.51).

22 травня 2019 року ОСОБА_1 уклала з її дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_8 договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 274. За цим договором ОСОБА_1 безоплатно відчужила у власність її дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.15-т.2 а.с.44).

В той же день ОСОБА_3 склав та подав приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О. заяву, в якій він надав його дружині ОСОБА_1 згоду на відчуження означеного домоволодіння (т.2 а.с.50).

29 березня 2021 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_7 договір дарування, за яким вона безоплатно відчужила у власність ОСОБА_7 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.112). Ця обставина також підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.16-17,113).

З матеріалів справи також вбачається, що в червні 2020 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визнання договору дарування недійсним. Матеріали справи містять копію позовної заяви ОСОБА_2 де викладені обставини укладення нею з ОСОБА_3 договору позики від 10 липня 2008 року, вказується на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були обізнані про ймовірне накладення стягнення на їх майно, будинок відчужений ОСОБА_1 набутий у шлюбі з ОСОБА_3 , а тому укладення спірного договору дарування на користь дітей, позивач вважала фактично фіктивним, і просила про визнання його недійсним (т.1 а.с.87-88).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2021 року у справі №359/4177/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про визнання договору дарування недійсним. З цього рішення вбачається, що предметом розгляду був договір дарування укладений 22 травня 2019 року між ОСОБА_1 та її дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О., за яким ОСОБА_1 безоплатно відчужила у власність дітей житловий будинок по АДРЕСА_2 . Підставами позову позивачем були визначені обставини відчуження майна під час того, як рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_3 борг за договором позики від 10 липня 2008 року на користь позивача ОСОБА_2 , та вказано на фіктивність договору, але суд відмовив у задоволенні з цих вимог, оскільки з фактичних обставин справи, ознак фіктивності укладеного відповідачами правочину не вбачається (т.1 а.с.89-90).

Згідно ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред'явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов'язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов'язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Аналогічні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19, від 29 вересня 2022 року у справі №757/64000/16-ц та інших, що свідчить про вже усталену судову практику у таких правовідносинах.

Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/8077/1914 вересня 2022 року від 14 вересня 2022 року).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року).

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 застосував розмежування понять «фіктивний правочин» і «фраудаторний правочин» вказавши на те, що апеляційний суд, встановивши, що оспорюваний договорів дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , зробив обґрунтований висновок про визнання договору дарування недійсним. Разом із тим апеляційний суд помилково вказав, що цей договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на 1/3 частки квартири та відчужила це майно за договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З наведених обставин справи вбачається, що 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, на підставі якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти, що були еквівалентом 34000 доларів США. За умовами договору ОСОБА_3 зобов`язався повернути позивачу таку ж саму суму до 01 серпня 2018 року. У п.8 договору визначено право ОСОБА_2 на звернення стягнення на будь-яке майно ОСОБА_3 у випадку неповернення ним позики.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 березня 2019 року у справі № 359/7768/18 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 був стягнутий борг за договором позики грошових коштів від 10 липня 2018 року в розмірі 688077,48 грн та пеня в розмірі 688077,48 грн. А отже загальна сума боргового зобов`язання ОСОБА_3 визначена судом у розмірі 1376154,96 грн.

В подальшому, а саме 20 травня 2019 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування було відчужено на користь його матері домоволодіння по АДРЕСА_1 , а 22 травня 2019 року ОСОБА_1 уклала з її дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_8 договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 . Кожен з подружжя надав іншому згоду на вчинення відповідного правочину.

Предметом цього апеляційного перегляду є апеляційна скарга ОСОБА_1 , в якій вона, зокрема, вказує на те, що позивач вже зверталася з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, посилаючись на ст. 234 ЦПК України, і суд їй відмовив у задоволенні позову. Позивач не скористалася правом апеляційного оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2021 року у справі № 359/4177/20. Однак, суд першої інстанції цю обставину залишив поза увагою, вважаючи, що підставою для оспорювання дійсності договорів дарування є фраудаторність, а не фіктивність.

Дійсно ухвалюючи рішення у справі, що переглядається суд першої інстанції вказав на те, що мотивувальна частина рішення Бориспільського міськрайонного суду від 12 серпня 2021 року не містить преюдиційних фактів. Визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав фраудаторності не є способом перегляду судового рішення про відмову у визнанні одного з цих правочинів недійсним з підстав фіктивності.

Певний проміжок часу, у зв`язку з відсутністю спеціальних норм у цивільному законодавстві, судова практика розвивалася таким чином, що оспорювались договори, які укладені на шкоду кредитору, за допомогою фіктивності, про це свідчить, зокрема, наведена вище Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц. В подальшому Верховним Судом були сформовані висновки, які закріпили можливість, в якості підстав для звернення до суду, посилатися на норми щодо принципу добросовісності та меж здійснення цивільних прав при нормативно-правовому обґрунтуванні вимог щодо визнання фраудаторних правочинів недійсними.

Наразі у наукових джерелах, з посиланням на Постанову Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, фраудаторний і фіктивний правочин визначають як окремі види правочинів, що вчиняються з різними намірами і визнаються недійсними. Зокрема, у Науковому висновку щодо застосування інституту недійсності правочину (щодо фраудаторних та фіктивних правочинів), складеному Членом Науково-консультативної ради при Верховному Суді, кандидатом юридичних наук Беляневичем В.Е., вказано на те, що ознаками фраудаторності правочинів є умисел на завдання шкоди правам іншої особи та шкода як наслідок укладення правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що укладається сторонами без наміру створити правові наслідки. Фраудаторний правочин, навпаки, вчиняється з наміром завдати шкоди іншій особі і створює правові наслідки. Відповідно, критерієм розмежування є намір створити правові наслідки (фраудаторний) чи відсутність такого наміру (фіктивний). Правочин не може одночасно бути і фіктивним, і мати ознаки фраудаторності.

Повертаючись до предмету даного перегляду, доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення принципу правової визначеності у зв`язку з наявністю рішення суду між тими з тими ж сторонами і з того ж предмету спору - договору дарування від 22 травня 2021 року, слід також навести поняття тотожності позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. А тому, нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18 зауважив, що, визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Таким чином, закриття провадження у справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

З наведених обставин справи вбачається, що у справі №359/4177/20 підставами позову позивачем були визначені обставини відчуження майна під час того, як рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_3 борг за договором позики від 10 липня 2008 року на користь позивача ОСОБА_2 , та вказано на фіктивність договору, але суд відмовив у задоволенні з цих вимог, оскільки з фактичних обставин справи, ознак фіктивності укладеного відповідачами правочину не вбачається. У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_2 , в якості підстав для звернення до суду, посилається на норми щодо принципу добросовісності та меж здійснення цивільних прав щодо визнання фраудаторних правочинів недійсними.

А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що рішення у справі №359/4177/20 не містить преюдиційних фактів та визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав фраудаторності не є способом перегляду судового рішення про відмову у визнанні одного з цих правочинів недійсним з підстав фіктивності. Підстави позову у вже розглянутій цивільній справі та у цій справі не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав. Таким чином, відсутні підстави для закриття провадження у справі в частині вимог ОСОБА_2 пред`явлених до відповідачів ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Орган опіки та піклування Бориспільської міської ради Київської області, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О., про визнання недійсним договору дарування від 22 травня 2021 року. Таким чином вказані доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.

Вирішуючи спірні правовідносини щодо договору дарування від 22 травня 2021 року по суті, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 станом на час укладення договору позики, на час ухвалення судового рішення про стягнення боргу та вручення копії цього рішення ОСОБА_3 , перебувала з ним в шлюбі. Ця обставина презюмує, що їй також було відомо про наявність боргових зобов`язань, на які вона до того ж надала свою нотаріальну посвідчену згоду, та про стягнення боргу за договором позики від 10 липня 2018 року у судовому порядку. Крім того, за вказаним договором нерухоме майно було відчужено нею на користь власних дітей, безоплатно, за погодженням з відповідачем ОСОБА_3 , який є боржником у зобов`язанні, після закінчення строку виконання зобов`язання і через незначний проміжок часу після ухвалення рішення про стягнення боргу, що у сукупності свідчить про його фраудаторність.

А отже доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо фраудаторності договору дарування від 22 травня 2021 року не спростовують.

Що стосується договору укладеного 20 травня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , за яким ОСОБА_3 безоплатно відчужив у власність його матері ОСОБА_6 домоволодіння по АДРЕСА_1 , то судом встановлено, що цей договір укладений боржником у зобов`язанні ОСОБА_3 на користь його матері. Ці обставини не заперечуються сторонами у справі. За вказаним договором нерухоме майно було відчужено боржником на користь матері, безоплатно, за погодженням з відповідачем ОСОБА_1 , після закінчення строку виконання зобов`язання і через незначний проміжок часу після ухвалення рішення про стягнення боргу, що у сукупності свідчить про його фраудаторність. Також про фраудаторність свідчить та обставина, що вказане майно було набуто ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2004 року, укладеним з ОСОБА_6 , а за договором від 20 травня 2021 року це майно передано у дар також ОСОБА_6 .

При цьому слід зазначити, що хоча особа, яка подала апеляційну скаргу не є безпосереднім учасником цих правовідносин, однак враховуючи презумпцію спільного майна подружжя, не можна стверджувати, що в цій частині рішення суду не стосується її прав, а отже вона має право на оскарження рішення суду в цій частині, проте її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, у справі, що переглядається очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони обох оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використовувався учасниками для уникнення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори дарування є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (20 травня 2021 року та 22 травня 2021 року, тобто після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості); контрагенти з яким відповідачі вчинили оспорювані договори (діти та мати боржника); безоплатність оспорюваних договорів.

Вказане свідчить про те, що боржник, який відчужує спільне майно на користь своєї матері, та дружина боржника, яка відчужує спільне майно на користь спільних дітей з божником, за наявності грошового зобов`язання на суму понад один мільйонів гривень, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами, оскільки вчиняють оспорювані договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорювані договори дарування є фраудаторними, оскільки дії сторін під час його укладання очевидно мали на меті приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання. Обраний позивачем і застосований судом першої інстанції спосіб захисту у вигляді визнання недійсними договорів, скасування реєстраційних дій вчинених на їх підставі, є вірним і ефективним.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана вірна оцінка. За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду в частині вирішення спірних правовідносин по суті відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Вирішуючи питання компенсації позивачеві понесених ним судових витрат суд першої інстанції застосував стягнення з всіх відповідачів в рівних частках.

Сам розмір судових витрат вірно визначений судом першої інстанції з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог.

А тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення судового збору з відповідачів на користь позивач в рівних частинах відповідає вимогам чинного законодавства.

Також в апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що додаткове рішення суду першої інстанції є безпідставним та необґрунтованим та просить його скасувати.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції враховуючи складність справи, і обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також беручи до уваги клопотання представника ОСОБА_1 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, та фінансове становище відповідачів, дійшов законного та обґрунтованого висновку про зменшення розміру заявлених позивачем витрат та стягнення з відповідачів в рівних частинах на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Інших доводів з обґрунтуванням в чому саме полягає незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції, стороною відповідача не наведено. А тому колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду слід залишити без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені стороною відповідача витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2023 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук