П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2023 року м. Київ

Справа № 752/26881/19

Провадження: № 22-ц/824/2848/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року

та на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року, постановлені під головуванням судді Плахотнюк К. Г.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості,

у с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та надає зазначені послуги відповідачу, нараховує плату за них, а також формує і надає споживачу рахунки на оплату комунальних послуг, згідно затверджених уповноваженими органами тарифів. Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідач не уклав, при цьому регулярно отримує комунальні послуги, які надає позивач, не відмовляється від цих послуг та фактично споживає їх.

Станом на дату складання заяви розмір заборгованості відповідача за період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року складає: за надані послуги з централізованого опалення - 16772,96 грн., за надані послуги з централізованого постачання гарячої води - 7522,97 грн.

За викладених обставин, ТОВ «Теплопостачсервіс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 16772,96 грн. та за надані послуги з централізованого постачання гарячої води - 7522,97 грн., інфляційні втрати на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення - 3580,79 грн. та на суму заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води - 925,76 грн., 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення - 1260,84 грн. та на суму заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води - 398,92 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 7 522, 97 грн., суму інфляційних втрат, за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 411,64 грн., суму трьох відсотків річних за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 205,83 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із такими судовими рішенням, ОСОБА_1 направив апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу та рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову, а також просив змінити рішення в частині відшкодування судових витрат на правничу допомогу, стягнувши із позивача на свою користь 5546,26 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду посилався на те, що розмір заборгованості за спожиту гарячу воду не відповідає обсягам споживання, які підтверджуються показаннями лічильників. Вказував, що лічильники гарячого водопостачання, після ухвалення рішення, пройшли повірку та інформація про проведення повірки має бути врахована судом апеляційної інстанції, попри те, що вона була відсутня на момент розгляду справи судом. Зазначав, що в квартирі не зареєстровано проживаючих осіб, а нарахування за централізоване гаряче водопостачання, виходячи з кількості зареєстрованих/проживаючих, являється незаконним.

Окрім того, вважав, що суд першої інстанції помилково не застосував строк позовної давності, констатуючи, що позивач звернувся із позовом 24 грудня 2019 року, а період в якому виникла спірна заборгованість розпочинається з листопада 2016 року, тобто поза межами трирічного строку.

Вказував на необхідність розподілу понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2500 грн. та 10% від суми незадоволених позовних вимог, що передбачено укладеним договором з адвокатом.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги на ухвалу, якою відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додатково рішення, зазначив, що резолютивна частина рішення суду не містить висновків про розподіл витрат на правничу допомогу. Вважав, що вказані витрати підтверджені належними доказами, а тому повинні були бути розподілені між сторонами шляхом винесення додаткового рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на ухвалу не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та надає зазначену послугу відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість узгоджується із наданим розрахунком, доказів які б доводили, що відповідач кожного місяця передавав позивачу показники лічильника матеріали справи не містять.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції вказав, що питання про стягнення судових витрат було вирішено під час ухвалення рішення по суті спору.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21 липня 2005 р. № 630 (далі - Правила).

Відповідно до п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Обов`язок споживача своєчасно надавати виконавцю комунальних послуг показання лічильника передбачений ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) - за нормативами (нормами) споживання з подальшим перерахунком відповідно до п. 18 цих Правил.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо правильності розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за оплату послуг з постачання гарячої води у відповідності до показників будинкового засобу обліку води, тому що, попри наявність в квартирі індивідуальних лічильників, відповідач не передавав їх показників виконавцю послуг - ТОВ «Теплопостачсервіс».

Колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази про повірку лічильників, яка була здійснена 27 вересня 2022 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були та не могли бути предметом дослідження суду першої інстанції, враховуючи, що виникли вже після розгляду справи. Будь-яких заяв про долучення до матеріалів справи вказаних доказів позивачем не подано, а також не обґрунтовано та не надано доказів неможливості їх отримання(здійснення повірки) та подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість ОСОБА_1 підтверджується наданими позивачем доказами, тому підлягає стягненню, а також підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України. Доводів на спростування вимог про стягнення та розрахунок грошових коштів нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України апеляційна скарга не містить.

При цьому, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на пропуск строку позовної давності ТОВ «Теплопостачсервіс» при подачі позову.

Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки обов`язок щодо сплати за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

Перевіряючи доводи щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів констатує, що споживач здійснює оплату за послуги щомісяця не пізніше двадцятого числа місяця, що настає за розрахунковим періодом. Тобто, 21 числа наступного місця за розрахунковим у виконавця послуги виникає право вимоги, щодо стягнення заборгованості за розрахунковий місяць.

ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулось із позовом 24 грудня 2019 року, тобто, пропустивши строк позовної давності, щодо вимог про стягнення заборгованості за спожиті послуги в листопаді 2016 року, оскільки останнім днем для звернення з такими вимоги являлось 21 грудня 2019 року, з огляду на встановлену законом тривалість позовної давності строком три роки.

Отже, рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиті послуги з постачання гарячої води в листопаді 2016 року в розмірі 242,2 грн. підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, рішення в частині стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за послуги в розмірі 7280,77 грн., 3% річних в розмірі 205,83 грн., інфляційних втрат в розмірі 411,64 грн. залишається без змін, тому що із вказаними вимогами позивач звернувся в межах строку позовної давності.

Щодо вимог відповідача про необхідність перерозподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 ставить під сумнів висновки суду у вказаній частині, як в апеляційній скарзі на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року, так і в апеляційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, із рішення суду, ухваленого по суті позовних вимог убачається, що судом було вирішено питання про судові витрати, зокрема, стягнено судовий збір із відповідача на користь позивача та надано оцінку вимогам відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відмовлено у вказаних вимогах, з огляду на те, що витрати, понесені відповідачем на послуги, які не були процесуально необхідні для розгляду справи.

Отже, в рішенні суду було в повній мірі вирішено питання про судові витрати, а тому підстави для ухвалення додаткового рішення були відсутні, оскільки вимоги щодо стягнення витрат, зазначених в заяві про ухвалення рішення, є ідентичні вимогам, визначеним в заяві, поданій до ухвалення рішення суду, яким суд надав оцінку. Колегія суддів зазначає, що незгода відповідача з рішенням суду в цій частині є підставою для апеляційного оскарження, необхідність в ухваленні додаткового рішення була відсутня.

Зазначене вказує на те, що суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року не підлягає задоволенню.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року в частині розподілу судових витрат, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції невірно вирішив вказане питання. Зокрема, при розподілі судового збору не було враховано розмір задоволених позовних вимог, що передбачено вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також було помилково відхилено доводиа щодо необхідності розподілу понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Адвокат Горбенко К.О. в інтересах ОСОБА_1 при подачі відзиву зазначив орієнтовний розрахунок суми судових витрат та вказав, що докази розміру будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

При цьому, 18 листопада 2020 року, тобто, до ухвалення рішення, адвокат Горбенко К.О. подав клопотання про приєднання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу та відповідні докази, просив стягнути із позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

Витрати на правничу допомогу ОСОБА_1 підтверджуються договором від 20 травня 2020 року, платіжним дорученням від 22 травня 2020 року, актами про надання правничої допомоги за травень, червень, липень, серпень 2020 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом, у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Витрати в розмірі 2500 грн. є співмірними із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, позивач не заявляв вимог про їх зменшення, тому суд першої інстанції повинен був враховувати вказану суму при здійснені розподілу судових витрат, посилання суду на те, що витрати не були процесуально необхідні для розгляду справи, є необґрунтованим.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу необхідності врахування витрат на правничу допомогу у розмірі 10% від суми в стягненні якої відмовлено в позові, що передбачено пунктом 4.1. договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2020 року, тому що вимоги про стягнення вказаних витрат в суді першої інстанції не заявлялись, зокрема, не були визначені адвокатом Горбенко К.О. в інтересах ОСОБА_1 при подачі відзиву та подачі заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. Окрім того, витрати в розмірі 10% від суми відмови в позові не були вимогою при подачі заяви про ухвалення додаткового рішення.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції повинен був враховувати витрати, понесені позивачем на сплату судового збору в розмірі 1921 грн, та понесені відповідачем на правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат, понесених сторонами в суді першої інстанції, які включають вищевказані суми, разом із витратами понесеними відповідачем в суді апеляційної інстанції, які включають сплачений судовий збір в сумі 2881,5 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням скасування рішення суду в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання гарячої води в розмірі 242,2 грн.

Вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідачем в апеляційній скарзі не заявлялись.

За результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції позовні вимоги задоволено в сумі 7898,24 грн. (7280,77+ 205,83+411,64), що становить 25,93% від суми заявлених вимог при подачі позову - 30462,25 грн. Судові витрати, які мають бути покладені на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, становлять 1893,54 грн. ((1921+2500+2881,5)*25,93%). При цьому, враховуючи розмір витрат, здійснених ОСОБА_1 , із позивача на користь відповідача має бути стягнено 3487,96 грн. (2500+2881,5-1893,54).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року є обґрунтованою, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 на вказане судове рішення підлягає залишенню без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року підлягає скасуванню в частині задоволених вимог про стягнення заборгованості в розмірі 242,20 грн. та судового збору в розмірі 1921 грн., з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині, при цьому, судові витрати, за результатами їх розподілу апеляційним судом, підлягають стягненню із ТОВ «Теплопостачсервіс» на користь ОСОБА_1 в розмірі 3487,96 грн., а відтак апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року скасувати в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» судового збору в розмірі 1921 грн. та заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 242 грн. 20 коп., та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі в розмірі 7280 грн. 77 коп., 3% річних в розмірі 205 грн. 83 коп., інфляційних втрат в розмірі 411 грн. 64 коп. залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3487 грн. 96 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова