30.06.2023 Єдиний унікальний номер 205/2171/23
Справа № 205/2171/23
Провадження № 2/205/1385/23
30 червня 2023 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Глух Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом,
У березні 2023 року позивачі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження від 04.01.1994 року № 6/37-94 належить квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2022 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, призначено опікуном ОСОБА_2 його матір ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 з 01.10.2007 року зареєстрований за вказаною адресою, однак з червня 2021 року в ній не поживає, його особистих речей у квартирі немає, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні квартири не приймає, не є власником чи співвласником зазначеної позбавити відповідача ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.
Позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Також разом із позовною заявою позивачами було подано заяву про виклик і допит свідків, разом з тим, оскільки позивачі вказану заяву не підтримали, суд вважає за можливе клопотання про виклик і допит свідків не розглядати.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило.
Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.
Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що позивачам та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження від 04.01.1994 року № 6/37-94 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2022 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, призначено опікуном ОСОБА_2 його матір ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

У вказаній квартирі з 01.10.2007 року по теперішній час зареєстрований також відповідач ОСОБА_3 , який є онуком ОСОБА_1 (а.с. 13).

Той факт, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі, його особисті речі у квартирі відсутні підтверджено даними акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.02.2023 року (а.с. 14).

До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Приписами ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач ОСОБА_3 з червня 2021 року в зазначеній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, будь-яких його речей у квартирі не має. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратив інтерес до житла, в якому він зареєстрований та у якому проживав до червня 2021 року.

Окрім того, відповідач ОСОБА_3 не є власником чи співвласником спірної квартири, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірною квартирою судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, позбавлення особи права користування житлом є належним способом захисту порушених прав позивачів.

При цьому суд наголошує, що позбавлення права користування відповідача вказаною квартирою відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що позивачі, у зв`язку із збереженням за відповідачем права користування належною їх квартирою та реєстрації його проживання у спірному житлі, позбавлені можливості отримувати соціальні пільги та вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг.

Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилалися позивачі, як на підставу своїх вимог, а також те, що відповідач не є власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 , не проживає у ній з червня 2021 року, комунальні послуги не сплачує, суд дійшов висновку про можливість позбавлення відповідача права користування спірною квартирою, а відтак і про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 5,6).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 29, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про позбавлення права користування житлом задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Федотова В.М.