Справа № 516/212/22
Провадження № 2/516/11/23
04 липня 2023 рокум.Теплодар
Теплодарський міський суд Одеської області в складі головуючого судді Под`ячевої І.Д., при секретарі Прущак С.В., розглянувши в місті Теплодар у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, Херсонської обласної державної адміністрації (Херсонської обласної військової адміністрації), Чулаківської сільської ради Скадовського району Херсонської області (Чулаківської сільської військової адміністрації Скадовського району Херсонської області) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішень державного реєстратора та зобов`язання повернути земельні ділянки,
Херсонська обласна прокуратура звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просить:
З метою реалізації арештованого майна Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України, 03.09.2019 проведені електронні торги, складені протоколи про проведення електронних торгів, на підставі актів від 23.09.2019 про проведення електронних торгів, затверджених начальником Голопристанського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. 09.10.2019 року видано ОСОБА_2 свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, а саме зазначених вище земельних ділянок.
На думку прокурора відчуження земельних ділянок державної форми власності здійснено із порушенням вимог Земельного кодексу України, Водного кодексу України та норм Цивільного кодексу України, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки у власність держави.
Прокурор в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.
Представник Держгеокадастру також звернувся до суду із заявою про підтримання позову та просив позов розглянути за його відсутності.
Представник Херсонської ОВА в судовому засіданні позов прокурора підтримав в частині скасування державної реєстрації права власності відповідачів на земельні ділянки та повернення їх у власність держави, при цьому зазначив, що Херсонська ОВА не є повноважним органом на цей час в питанні розпорядження землями державної форми власності, так 27 травня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальній громад. Спірні земельні ділянки відносяться до територіальної громади Чулаківської сільської ради Скадовського району Херсонської області, а тому зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави земельні ділянки в особі Херсонської обласної державної адміністрації не відповідає вимогам земельного законодавства станом на момент розгляду справи судом.
Представник Чулаківської сільської ради в письмовій заяві також позов підтримав та просив його розглядати за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 , повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, до суду не з`явився, відзив на позов не подав. При цьому особа повідомлялась про дату та час судового засідання через Сайт судової влади, оскільки місце реєстрації особи зафіксовано на тимчасово окупованій території Херсонської області, а іншу адресу перебування особи судом не встановлено.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, до суду не з`явився, відзив на позов не подав.
За заявою позивача суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Підставою для державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено рішення Голопристанського районного суду від 07.03.2008 року у справі № 2-417/08 та довідка № 01-45/741/2018 від 24.10.2018 року керівника апарату суду ОСОБА_4 .
Згідно наданого державному реєстратору під час реєстрації права власності рішення у справі 2-417/08, яким визнано дійсним укладений 10.01.2008 року ОСОБА_5 з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу та за останнім визнано право власності на земельні ділянки на території Геройської сільської ради, у тому числі на вищезазначені ділянки, а також довідку за підписом керівника апарату Голопристанського районного суду від 24.10.2018 № 01-45/741/2018 про те, що цивільна справа № 2-417/08 розглянута з винесенням рішення про задоволення позовних вимог. Також надано інформацію з Державного земельного кадастру, у якій зазначено, що земельна ділянка з наведеними кадастровими номерами належить до державної власності, право на яку набуто державою в особі Голопристанської районної державної адміністрації за цивільно-правовим договором від 03.03.2012.
Водночас за інформацією Голопристанського районного суду № 01-32/8/2020 від 12.11.2020 року, цивільна справа № 2-417/2008 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 при перевірці алфавітних покажчиків за 2008 рік відсутня. За номером справи № 2-417/2008 винесено рішення від 08.07.2008 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ПП ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Також згідно з листом Голопристанського районного суду № 01-29/8/2021 від 21.07.2021, відповідно до журналу реєстрації вихідної кореспонденції (в електронному вигляді) за 24.10.2018 документ за вихідним номером 01-45/741/2018 відсутній.
У подальшому рішенням Голопристанського районного суду у справі № 654/117/18 від 22.01.2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та вирішено стягнути заборгованість у сумі 10 млн. грн., яка виникла до реєстрації за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку. Рішення набрало законної 22.02.2018 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. ст. 317, 328, Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 9, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Державна реєстрація прав проводиться у порядку прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав). Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Згідно з ч. 4 ст. 11 ЦК України, п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Статтею 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.
Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.
Як встановлено судом, реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 здійснено на підставі неіснуючого судового рішення, тобто реєстрацію проведено без належних правових підстав.
Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 16, ч.1 ст. 20, ч. 1 ст. 21 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, може бути перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт.
Відповідно до положень частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таким чином, у розумінні положень наведеної норми Закону способами судового захисту порушених прав та інтересів особи (держави) є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду, зокрема, від 23.06.2020 у справі № 906/516/19.
З урахуванням викладеного прокурором обрано ефективний спосіб захисту права власності держави на земельні ділянки шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав з одночасним припинення права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки, оскільки таке право власності зареєстровано на підставі нікчемних документів, які не породжують будь-які права та обов`язки.
Щодо реєстрації права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 ..
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).
Частиною 4 ст. 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі- продажу або не випливає з їхньої суті.
У постанові від 05.06.2018 у справі № 910/856/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу.
Правова природа договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (ст.ст. 203, 215 ЦК України).
Згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода а обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади країни, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам /суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного (нікчемного) правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.
Згідно з частиною четвертою статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, згідно з якими громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статями 60, 62 ЗК України та статями 1, 88, 90 ВК України.
Згідно із ч. 3 ст. 60 ЗК України, ч. ч. 9, 10 ст. 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Відповідно до даних Державного земельного кадастру спірні земельні ділянки віднесено до сільськогосподарських земель та проекти землеустрою щодо них не розроблялись.
Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок визначення), передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагенством і територіальними органами Держземагенствами. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України.
Згідно з пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами, морем й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання їх у використання.
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18; від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18; від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18.
Нікчемність правочину купівлі-продажу спірних земельних ділянок на публічних торгах підтверджується невідповідністю такого правочину вимогам закону, а саме ст.60 ЗК України, ст.88 ВК України. Відтак, недійсність угоди про відчуження спірної земельної ділянки, яка не підлягає виділенню у приватну власність, прямо визначена приписами ЗК України, Водного Кодексу України, а тому договір купівлі- продажу земельної ділянки на електронних торгах є нікчемним в силу закону.
Відповідно до ч.5ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Таким чином, прилюдні електронні торги та акт про проведені електронні торги спірної земельної ділянки є нікчемними та ефективним способом захисту в даному спорі є застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави спірні земельні ділянки.
Разом з цим, суд вирішуючи вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки у власність держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Як вже зазначалось, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року по справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).
У цій справі прокурор заявив вимогу про зобов`язання кінцевого набувача ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку у власність держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації, тобто негаторний позов, що є належним способом відновлення порушеного права власності на землі водного фонду та дана позовна вимога підлягає задоволенню в частині зобов`язання повернути землі.
Однак, судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду та розташована на території Чулаківської сільської ради за межами населеного пункту.
Як визначалось ч. 4 ст. 122 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (ч. 5 ст. 122 ЗК України, в редакції, чинній на час прийняття наказу про передачу земельної ділянки).
Із зазначеного випливає, що на час реєстрації права власності за відповідачами у 2018 та 2019 роках законодавцем було розмежовано повноваження органів державної влади з питань розпорядження земельними ділянками державної форми власності, при цьому ГУ Держгеокадастру в області належали повноваження із розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, а до компетенції облдержадміністрацій належали функції із передачі у власність та користування інших державних земель, зокрема земель водного фонду.
Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗК України у діючій редакції (зміни, внесені згідно із Законом № 1423-IX від 28.04.2021 року), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, у тому числі, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.
Пунктом 58 Закону України № 1423-IX від 28.04.2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності з 27.05.2021 року, доповнено розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України пунктом 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до цього пункту, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Тобто, з 27.05.2021 року землі водного фонду за межами населених пунктів перейшли у комунальну власність та право розпорядження ними перейшло до повноважень відповідних сільських, селищних, міських рад.
Оскільки на час набуття чинності змінами у Перехідні положення Земельного кодексу України спірна земельна ділянка була передана у приватну власність, в силу чого речове право на неї за державою не було зареєстровано, то фактичним її розпорядником, повернути якому належить землю, є відповідна територіальна громада в особі Чулаківської сільської ради.
Таким чином вимога прокурора про повернення земельних ділянок у власність держави, підлягає задоволенню з урахуванням змін в законодавстві які відбулись у 2021 році щодо зміни розпорядника таких земельних ділянок та віднесення їх на цей час до відання певної сільської ради, а саме Чулаківської сілььскої ради.
За такого, саме Чулаківська сільська рада мала право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель водного фонду. Однак, селищною радою, за наявного порушення інтересів держави, жодних заходів щодо повернення земельних ділянок у комунальну власність не вжито.
Верховний Суд у постановах від 09.06.2021 року у справі № 920/839/20 та від 26.05.2021 року у справі № 926/14/19 висловив позицію, за якою у разі свідчення попереднього листування прокурора з уповноваженим органом про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави (у даному випадку) свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У такому випадку несвоєчасне вжиття органами, уповноваженими на захист прав Українського народу, як власника земель в межах території держави, призводить до триваючих порушень вимог закону, а органи прокуратури, в свою чергу, є єдиним органом в державі, який спроможний вжити вичерпних заходів представницького характеру з метою захисту порушених інтересів держави, обравши при цьому один із способів захисту.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18 та Верховним Судом у постанові від 26.07.2018 року у справі № 926/1111/15.
Верховним судом України, зокрема у постановах від 16.12.2015 року (справа № 6-2510ц15), від 05.10.2016 року (справа № 916/2129/15), від 29.06.2016 року (справа № 6-1376ц16), зазначалось, що підставою для представництва інтересів держави прокурором визнано захист «суспільного», «публічного» інтересу, яким є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання.
При цьому, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а безпідставна реєстрація права власності на землі за певними особами, за результатом чого земельні ділянки вибули з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-157ц16 від 29.06.2016).
Відповідно до ст. 13 Конституції України, преамбули Водного кодексу України, ст. 324 Цивільного кодексу України, водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу та його національним надбанням, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.
Незаконне надання у власність земельної ділянки водного фонду, порушує виключне право власності Українського народу як на земельні, так і на водні ресурси. В цьому контексті важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на водні об`єкти та земельні ділянки в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 13, 19 Конституції України).
На повідомлення прокурора про імовірне порушення законодавства під час отримання у власність громадян відповідних земельних ділянок, які відносяться станом на 2021 рік до територіальної громади Чулаківської сільської ради Чулаківська сільська рада, Херсонська обласна державна адміністрація та ГУ Держгеокадастру у Херсонській області відповідними листами повідомили, що не зверталися до суду з відповідними вимогами про повернення незаконно отриманих земель.
Отже, оскільки уповноваженими суб`єктами не вжито заходів щодо повернення незаконно отриманих земельних ділянок з земель водного фонду, суд вважає обґрунтованим представництво інтересів держави органами прокуратури.
Керуючись ст. ст. 4, 19, 280-289 ЦПК України, суд, -
Позов першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, Херсонської обласної державної адміністрації (Херсонської обласної військової адміністрації), Чулаківської сільської ради Скадовського району Херсонської області (Чулаківської сільської військової адміністрації Скадовського району Херсонської області) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішень державного реєстратора та зобов`язання повернути земельні ділянки задовольнити частково.
В іншій частині відмовити у задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на користь Херсонської обласної прокуратури у розмірі 7443,00 грн..
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (отримання копії) до Одеського апеляційного суду.
Суддя І. Д. Под`ячева