Провадження № 2/201/4593/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

27 грудня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, встановлення факту проживання дитини разом із батьком, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав з передачею на виховання іншому з батьків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, встановлення факту проживання дитини разом із батьком, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав з передачею на виховання іншому з батьків.

У поданому до суду позові вказував на те, що 27.01.2017 року між ним та відповідачкою по справі був укладений шлюб, 27.01.2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 41. Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилась дитина, ОСОБА_3 . Після укладення шлюбу та народження дитини, позивач та відповідачка проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, починаючи з 2023 року стосунки між позивачем та відповідачкою дедалі погіршувались, відповідачка не мала більше бажання приділяти увагу своєму чоловіку та дитині, та постійно погрожувала піти із сім`ї. Починаючи з червня 2023 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачкою, та ведення сумісного господарства остаточно припинились. Відповідачка зібрала свої речі та переїхала до орендованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де стала постійно проживати. Позивач разом із дитиною залишились проживати за адресою: АДРЕСА_1 . Під час сумісного проживання та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачкою, на побутовій підставі виникали часті суперечки та скандали. Неодноразові спроби позивача відновити нормальні сімейні стосунки не дали бажаного результату. Строку на примирення, передбаченого статтею 111 Сімейного кодексу України позивач просив не надавати, оскільки вважає це недоцільним, позивач та відповідачка проживають окремо вже більше ніж півроку. Позивач вважає, що подальше подружнє життя з відповідачкою неможливе, буде суперечити його інтересам, та інтересам дитини, оскільки через постійні сварки та напружену обстановку дитина завжди знаходилась в стресовому стані. Фактично Позивач самостійно виховує та доглядає за малолітнім сином, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, який дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. Відповідачка заперечує проти розірвання шлюбу в добровільному, спільному порядку, у зв`язку із цим, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Також, відповідачка заперечує проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважає, що наш син має проживати тільки з відповідачкою, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини. При цьому, відповідачка повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Тоді як позивач повністю забезпечую сина всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дітей займається тільки позивач за свій рахунок. На початку грудня 2023 року відповідачка за згодою батька, забрала дитину до себе на декілька днів для проведення з ним спільного часу, проте на момент звернення позивача до суду, відповідачка залишила дитину в себе та не повертає її батьку, вказуючи, що дитина буде проживати тільки з нею. При цьому, позивачу відомо, що відповідачка не здійснює належного догляду та виховання за дитиною.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, просив суд розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем 27.01.2017 року, визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, відібрати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у його матері без позбавлення її батьківських прав, та передати на виховання батькові, встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою суду від 15.12.2023 року було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання.

26.12.2023 року через загальну канцелярію суду від позивача надійшла заява, в якій позивач позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, а також просив розглядати справу без участі позивача та його представника, за наявними в матеріалах справи доказами.

26.12.2023 року через загальну канцелярію суду від відповідачки надійшла заява, в якій вона просила розглядати вказану справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка з 27.01.2017 року перебувають у шлюбі, який був зареєстрований Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 41.

Від цього шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після укладення шлюбу та народження дитини, позивач та відповідачка проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, починаючи з 2023 року стосунки між позивачем та відповідачкою дедалі погіршувались, відповідачка не мала більше бажання приділяти увагу своєму чоловіку та дитині, та постійно погрожувала піти із сім`ї.

Починаючи з червня 2023 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачкою, та ведення сумісного господарства остаточно припинились. Відповідачка зібрала свої речі та переїхала до орендованого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де стала постійно проживати. Позивач разом із дитиною залишились проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час сумісного проживання та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачкою, на побутовій підставі виникали часті суперечки та скандали. Неодноразові спроби позивача відновити нормальні сімейні стосунки не дали бажаного результату.

Фактично Позивач самостійно виховує та доглядає за малолітнім сином, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, який дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання.

Відповідачка заперечує проти розірвання шлюбу в добровільному, спільному порядку. Також, відповідачка заперечує проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважає, що її син має проживати тільки з відповідачкою, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самої дитини. При цьому, відповідачка повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Тоді як позивач повністю забезпечую сина всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дітей займається тільки позивач за свій рахунок.

На початку грудня 2023 року відповідачка за згодою батька, забрала дитину до себе на декілька днів для проведення з ним спільного часу, проте на момент звернення позивача до суду, відповідачка залишила дитину в себе та не повертає її батьку, вказуючи, що дитина буде проживати тільки з нею. При цьому, позивачу відомо, що відповідачка не здійснює належного догляду та виховання за дитиною.

В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України Про міжнародне приватне право від 23.06.2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини.

Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Просить визначити місце проживання дитини разом із ним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

При вирішенні спору в частині відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, суд, з огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи інтереси дитини, її вік, приходить до наступного висновку.

Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини 1 статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам-за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до пунктів 2-5 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Позивач зазначив, що відповідач не займається належним вихованням дитини не приділяє достатньо уваги їй, не займається її моральним та фізичним вихованням.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч.1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Рекомендацією Rec (2006) 19 Комітету Ради Європи «Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками», прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши зібрані у справі докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідачка визнала позовні вимоги і не заперечувала проти їх задоволення. Суд приймає визнання позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Крім того, відповідно до ч. 4 статті 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Відповідно до ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ч. 1 статті 184 СК України Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

У відповідності до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

В положеннях ч. 2 статті 182 СК України зазначено що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач в своєму позові просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно, що є достатнім для участі відповідача у забезпеченні дитини необхідними для нормального життя та розвитку речами.

У зв`язку із цим, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно, також підлягають задоволенню, оскільки вказане відповідає інтересам дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 141, 160, 161, 170, 181, 182, 184, 191 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 258, 265, 274, 275, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, встановлення факту проживання дитини разом із батьком, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав з передачею на виховання іншому з батьків - задовольнити.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27.01.2017 року, зареєстрований 27.01.2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 41 - розірвати.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у його матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без позбавлення її батьківських прав та передати на виховання батькові - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Федоріщев С.С.