Провадження №: 2/336/1743/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді Галущенко Ю.А., за участю секретарки судового засідання Олексієнко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ораната-Січ» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2022 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла вищевказана позовна заява, яка в подальшому була уточнена. В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що позивачам внаслідок кримінального правопорушення, яке відбулось 21.11.2020 року передбаченого ст. 286 КК України ОСОБА_3 було заподіяно матеріальної та моральної шкоди, оскільки внаслідок вчинення ДТП помер їх близький родич ОСОБА_4 .

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія «BA3 2108», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР252009.

Досудовим розслідуванням встановлено, що порушення вимог п.п.12.4, 12.9б ПДР України в діях водія ОСОБА_3 знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №5525 від 24.12.2020 року смерть ОСОБА_4 настала від поєднаної травми голови, шиї, тулубу, правої верхньої та нижніх кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, переломів кісток скелету, ушкоджень внутрішніх органів.

Представник позивача-1 просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн, обґрунтовуючи це тим, що п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. До складу сім`ї загиблого ОСОБА_4 входять: мати ОСОБА_1 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; батько загиблого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Загиблий не перебував у шлюбі. Отже, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 є мати та син. На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено з 01.09.2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: 5 000,00 грн. З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 60 000,00 грн. Отже, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить матері загиблого ОСОБА_1 становить 30 000,00 грн, який визначається шляхом поділу загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди на двох осіб.

На переконання представника позивача-1, положення ч. 1 ст. 1200 ЦК України та ст. 202 СК України дають підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Стаття не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Позивач є особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку з 2016 року та відносилась до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене позивач-1 вважає, що має право на отримання від відповідача відшкодування шкоди, заподіяної смертю його сина за правилами п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою позивачем годувальника становить 180 000,00 грн., які просить стягнути з відповідача.

Також просить здійснити відшкодування понесених витрат на придбання медичних препаратів та лікарських засобів позивачем-2 та здійснення поховання загиблого, що обґрунтовано тим, що загиблий у ДТП ОСОБА_4 не міг та не мав можливості самостійно понести витрати на своє лікування, оскільки знаходився у край тяжкому стані. Розмір страхового відшкодування, що підлягає до стягнення з відповідача, в якості грошової компенсації за спричинену позивачу-2 матеріальну шкоду, що проявилась у понесених витратах на придбання медичних препаратів та лікарських засобів, становить 16 871,60 грн., які придбані позивачем-2 для лікування загиблого, згідно лікарських призначень, а також позивачка-2 понесла витрати на поховання загиблого ОСОБА_4 у розмірі 8 018,70 грн.

Позивачі звертались до страхової компанії ПАТ«Оранта-Січ» з заявою про виплату відшкодувань, однак відповідачем у добровільному порядку не було виплачено позивачу страхове відшкодування.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 10.05.2022 № 29/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Оріхівського районного суду Запорізької області у зв`язку із неможливістю здійснення правосуддя під час воєнного стану до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А. від 19.04.2023 року прийнято справу до свого провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

24.05.2023 від представника відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву, за яким позов визнають частково в частині відшкодування моральної школи в розмірі 30 000,00 грн, в іншій частині позову просить відмовити. Щодо відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України не погоджується з такими висновками позивача мотивуючи це тим, що представником позивача-1 не доведено факт перебування позивача-1 на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. З приводу відшкодування витрат на лікування в сумі 16871,60 грн зазначає право вимоги на відшкодування витрат, які понесла ОСОБА_2 , на лікування свого померлого брата, потерпілого від ДТП, у неї настає відповідно до ст . 1166 ЦК України до особи, яка є безпосереднім заподіювачем шкоди. Та надає документальне підтвердження, що страховою компанією була здійснена виплата понесених витрат на поховання в розмірі 8 018,70 грн. Також надано клопотання про витребування доказів.

26.05.2023 від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, в якому просить не враховувати вимогу про відшкодування понесених ОСОБА_2 витрат на поховання у розмірі 8 018,70 грн при винесені рішення, а в іншому позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Також 06.07.2023 до суду надійшли додаткові пояснення від представника позивачів.

Представник позивача в підготовчому судове засідання з`явився в режимі відеоконференції, просить задовольнити позов в повному обсязі без урахування витрат на поховання. Додатково пояснила, що позивач-1 є особою пенсійного віку, єдиним джерелом її доходу є пенсія, що підтверджується пенсійним посвідченням, тому вона фактично перебувала на утриманні загиблого сина до дня його смерті. Факт проживання загиблого із матір`ю підтверджується наданими актами. Вважає, що твердження представника відповідача про ненадання необхідного обсягу документів є помилковим та не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника. Наполягав на тому, що позивач-1 є особою, яка мала право на одержання утримання від загиблого сина.

Представник відповідача в підготовчому судове засідання надав пояснення по справі, в яких визнає позов частково в частині стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн на користь позивача-1.

Ухвалою суду від 18.07.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду та задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а саме довідку про доходи ОСОБА_1 за період з травня 2021 року по теперішній час та довідку про доходи (відрахування ЄСВ) щодо ОСОБА_4 з 01.01.2014 року по 26.11.2020 року.

Представник позивачів в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на задоволені наполягає.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить відмовити в задоволені позовних вимог частково з урахуванням раніше наданого відзиву на позовну заяву.

Суд вислухавши сторін по справі, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді, керуючись законом доходить наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 21.11.2020 року близько 18 год. 00 хв. в с. Таврійське Оріхівського району Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2108», р.н. НОМЕР_2 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер у медичному закладі ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1640, а також випискою із медичної картки стаціонарного хворого №12970 від 26.11.2020 року КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР.

Згідно висновку експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради М.О.Есаулова №5525 вих.№06/4719 від 29.12.2020 року смерть ОСОБА_4 настала від поєднаної травми голови, шиї, тулубу, правої верхньої та нижніх кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, переломів кісток скелету ушкоджень внутрішніх органів.

Відповідно до довідки про причину смерті №5525 від 28 листопада 2020 року ОСОБА_4 1961 р.н. помер ІНФОРМАЦІЯ_5 причина смерті множинні переломи кісток скелета з ушкодженням внутрішніх органів.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія «ВАЗ 2108», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР 252009, який діяв на момент настання ДТП станом на 21.11.2020, що підтверджується витягом з МТСБУ.

За фактом настання даної ДТП було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000892 та розпочате досудове розслідування.

Досудовим розслідуванням було встановлено, що порушення вимог п.п.12.4, 12.9 б) ПДР в діях водія ОСОБА_3 , відповідно до висновку експерта № СЕ-19/108-20/395-ІТ/9-1120 від 22.01.2021 знаходять в причинному зв`язку з подією ДТП.

Своїми діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке кваліфікується як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

ОСОБА_1 є матір`ю загиблого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого 25.07.1961 року.

Батько загиблого ОСОБА_4 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом смерть серії НОМЕР_5 , виданого Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 647, а також копією актового запису.

Загиблий не перебував у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 17.12.1996 року.

19.01.2021 позивачі, через представника ОСОБА_7 подали ТДВ «Страхова компанія ПАТ «Оранта-Січ» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що має ознаки страхового випадку, а також заяви про виплату страхового відшкодування моральної шкоди, страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та відшкодування понесених витрати на лікування, а також на поховання загиблого, додавши відповідні документи.

11.05.2021 відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування понесених витрат на поховання у розмірі 8 018,70 грн, що визнається сторонами по справі, а також підтверджується платіжним дорученням №780 від 11.05.2021 року.

Проте, рішення про виплату страхового відшкодування відповідачем прийнято не було.

Щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн на користь ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20), 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (частина перша статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

За вимогами ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 35.1. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування; - 35.2. До заяви додаються: е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, що підлягає відшкодуванню страховиком, віднесено, шкоду, завдану втратою годувальника, та моральну шкоду. Відповідно до п. 27.3 Закону, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Враховуючи досліджені матеріали судової справи до складу сім`ї загиблого ОСОБА_4 входять: мати ОСОБА_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується інформацією про склад сім`ї. Батько загиблого ОСОБА_6 - помер, та сам загиблий був розлучений. Отже, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , є: мати ОСОБА_1 та син ОСОБА_5 .

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено з 01.09.2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: 5 000,00 грн.

З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 60 000,00 грн.

Отже, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить матері загиблого ОСОБА_1 становить 30 000,00 грн (1/2 частки моральної шкоди), який визначається шляхом поділу загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди на двох осіб (60000 / 2 = 30 000,00), що також визнається відповідачем, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування заподіяної шкоди завданої втратою годувальника в сумі 180 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум. зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: зокрема чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника та інших доходів.

Частинами 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються серед іншого чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

За вимогами ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з вiдповiдача ПАТ«Страхова компанія «Оранта Січ» на користь позивача, ОСОБА_1 180 000, 00 грн страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 1200 ЦК України, визначений перелік осіб які мають право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого.

У справі, що розглядається, такими особами можуть бути непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Таким чином, доказуванню у даній справі підлягає: непрацездатність позивача-1; перебування її на утриманні потерпілого; право на одержання на день його смерті утримання від потерпілого.

Непрацездатність позивача-1 є обставиною, що доведена в судовому засіданні та не заперечувалася відповідачем, оскільки ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно ч.4 ст.75 СК України, особа с такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум».

Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Перебування позивача на утриманні померлого не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач-1 отримувала пенсійні виплати, які в період з січня 2021 року по грудень 2021 року перевищували прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений законами України "Про державний бюджет України на 2021 рік", що підтверджується довідками про доходи №6702 7773 0191 1717 Пологівським об`єднаним управлінням ПФУ в Запорізькій області та довідкою від 03.10.2023 Головного управління ПФУ в Запорізькій області. Потерпілий, син позивача, ОСОБА_4 , на дату ДТП 20.11.2020 працевлаштований не був, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_7 , а також відповіддю Головного управління ПФУ в Запорізькій області, відповідно до якої відомостей про доходи ОСОБА_4 за період 01.01.2014 по 26.11.2020 відсутні. Будь-яких доказів на підтвердження отримання померлим ОСОБА_4 доходів для надання утримання своїй матері ОСОБА_1 , сторона позивача суду для дослідження не надала.

Представником позивача на підтвердження перебування позивачки ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_4 надано також Довідку №2 від 05.01.2021 видану Таврійською сільською радою Оріхівського району Запорізької області в якій зазначено, що померлий до дня смерті був зареєстрований разом з ОСОБА_1 ; надано Акт про засвідчення факту перебування на утриманні ОСОБА_4 позивача ОСОБА_1 без дати складання, складений на підставі підтвердженнях родичів, сусідів, соціальних працівників; Акт комісії депутатів від 30.12.2020, в якому зазначено, що померлий проживав разом зі своїми батьками та вони вели спіле господарство.

У постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Враховуючи зазначене суд доходить висновку, що Акт про засвідчення факту перебування на утриманні, Довідка №2 від 05.01.2021 видана Таврійською сільською радою Оріхівського району Запорізької області та Акт комісії депутатів від 30.12.2020 як доказ в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, не може підтверджувати, той факт, що позивачка ОСОБА_1 була на повному утриманні померлого сина та потребує матеріальної допомоги так як в ньому відсутні конкретні данні, що підтверджують данні обставини, відсутні фактичні дані й про розмір витрат потрібних для життя позивачки, та розмір допомоги яку надавав померлий, відсутні дані, що допомога померлого була основним джерелом засобів до існування, а лише сам факт проживання разом за одною адресою не є беззаперечним доказом перебування позивачки на утримання померлого.

Дійшовши такого висновку, суд відхиляє посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, стосовно того, що підпунктом «е» пункту 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи спільне проживання із заявником.

В справі, в якій ВС зробив такий висновок, окрім доказів спільного проживання позивача з померлим чоловіком, суду були надані для дослідження довідки УПФ України в Московському районі у м. Харкові про отримані позивачем та її померлим чоловіком доходи. Зазначені документи обґрунтовано визнано судами, як допустимі докази на підтвердження перебування позивача на утриманні померлої особи, з яких вбачається, що пенсія позивача є значно меншою за розмір пенсії її померлого чоловіка.

З огляду на викладене, обставини встановлені в справі, що розглядається, не відповідають обставинам у справі № 643/207/16-ц, в якій ВС зробив правовий висновок на який посилається представник позивача.

В справі, що розглядається судом, доказів на підтвердження отримання ОСОБА_4 будь-яких доходів сторона позивача не надала.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба позивача у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Такі висновки сформовані Верховним судом у ряді постанов, а саме у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 562/29/18, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди позивачці з огляду на те, що вона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її перебування на утриманні сина, оскільки, як встановлено апеляційним судом, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, що є меншим за встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, тоді як розмір пенсії позивачки перевищував розмір прожиткового мінімуму станом на листопад 2011 року, і отримуваної пенсії їй було достатньо для забезпечення себе необхідними товарами та послугами.

У постанові від 03 червня 2021 року у справі № 705/3172/19 Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди правильно виходили з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, так і те, що син надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника позивачці необхідно було надати страховику наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до ДТІІ. довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Проте, позивачка не надала відповідачу всіх необхідних для виплати страхового відшкодування документів. Разом з тим. сам факт пенсійного віку позивачки та проживання її однією сім`єю з сином не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.

При обґрунтуванні наявності права позивача на утримання від померлого, представник позивача в позовній заяві та в судовому засіданні послався на ті обставини, що позивач досягла пенсійного віку, проживала разом з померлим сином, підпадає під дію пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України.

Суд відхиляє зазначені доводи представника позивача за наступних підстав.

Доводи представника позивача в позовній заяві та в судовому засіданні про те, що позивач-1 досягла пенсійного віку, проживала разом з померлим сином є складовою частиною доказування, однак не позбавляє позивача-1 необхідності довести в судовому засіданні, що позивач-1 потребувала матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання.

Доводи представника позивача про те, що позивач підпадає під дію пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, суд вважає неналежними, оскільки зазначення у п. 2 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, про те, що шкода відшкодовується: 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно, на переконання суду стосується тільки терміну відшкодування шкоди, зазначеній категорії осіб, які повинні бути непрацездатними, перебувати на утриманні померлого або мати на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Також суд зазначає, що п. е) ч. 2 ст. 35 Закону передбачає долучення до заяви документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходів за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Зазначена норма Закону дійсно не встановлює чіткого переліку документів, однак це не позбавляє позивача обов`язку довести в судовому засіданні, належними, допустимими та достовірними доказами тієї обставини, що позивач потребувала матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання.

В зв`язку з тим, що стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 потребувала матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання та відповідач, відповідно, до Закону зобов`язаний відшкодувати шкоду заподіяну смертю потерпілого, - позовні вимоги в частині стягнення відшкодування у зв`язку із втратою годувальника не підлягають задоволенню. Такий висновок суду не суперечить і правовій позиції, викладений в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 .

Щодо відшкодування витрат ОСОБА_2 на лікування ОСОБА_4 в сумі 16 871,60 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до п. 1.3 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілими є юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Стаття 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого. Так, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Суд, на підставі вимог ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначає, що витрати, пов`язані із лікуванням потерпілого відшкодовуються страховиком тільки потерпілому, відповідно до положень п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якими є особи, життю та здоров`ю яких заподіяна шкода внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Так, право вимоги на відшкодування витрат, які понесла позивачка ОСОБА_2 на лікування свого брата ОСОБА_4 , потерпілого від ДТП, у неї настає відповідно до ст. 1166 ЦК України до особи, яка є безпосереднім заподіювачем шкоди. Доводи позивачки, що вона має право на відшкодування понесених нею витрат на лікування ОСОБА_4 , що підтверджуються рецептами лікаря та фіскальними чеками (а.с. 189 -211 т.1), саме страховою компанією - відповідачем ПАТ «СК «Оранта-Січ», а не винною особою, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вказаної ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі якої обґрунтовані її вимоги, такі витрати можуть відшкодовуватися страховиком тільки потерпілому, який поніс такі витрати на своє лікування.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12.09.2018 року справа № 712/1503/17-ц, провадження № 61-15710св18, та від 26.01.2022 року у справі № 149/1134/20, провадження № 61-3873св21.

Окрім того, щодо суми витрачених коштів на ліки, суд зазначає, що позивачем в позовній заяві зазначено 11 366,70 грн та надано чеки на підтвердження цієї суми, однак просить здійснити відшкодування витрат на лікування в сумі 16 871,60 грн.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ПАТ «СК «Оранта-Січ» фактично понесених витрат на лікування померлого ОСОБА_4 на загальну суму 11 366,70 грн необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам закону, а отже не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування витрат ОСОБА_2 на поховання ОСОБА_4 в сумі 8 018,70 грн, суд зазначає наступне.

30.04.2021 Страховиком прийнято рішення про виплату страховою відшкодування пов`язаного з витратами на поховання в сумі 8 018,70 грн та здійснено відповідну виплату. На підтвердження чого надано платіжне доручення №780 від 11.05.2021 відповідно до якого на рахунок уповноваженої особи ОСОБА_7 , який був представником ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22.12.2020, була здійснена виплата в сумі 8 018,70 грн.

Окрім того, представник позивача-2 підтверджено факт здійснення страхової виплати на відшкодування витрат на поховання в розмірі 8 018,70 грн, відтак суд доходить висновку, що в задоволені позовних вимог про відшкодування витрат ОСОБА_2 на поховання ОСОБА_4 в сумі 8 018,70 грн, слід відмовити.

На підставі вищезазначеного суд, враховуючи встановлені обставини справи та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Оскільки позивача по справі звільнено від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, відповідно до задоволених позовних вимог в сумі 992,40 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ораната-Січ» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ораната-Січ» на користь ОСОБА_1 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп страхового відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ораната-Січ» на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України, зазначаються наступні відомості:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Оратна-Січ», , адреса м. Запоріжжя, вул. Європейська, 16.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Ю.А.Галущенко