Справа № 496/1596/21
Провадження № 2/496/153/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

представника позивачки ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення боргу,

УСТАНОВИВ:

Позивачка, від імені та в інтересах якої діяв адвокат Андрєєв І.П., звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь борг у розмірі 146226,33 доларів США, з них: 50000 доларів США тіло боргу, 77577,84 доларів США 1,2% щомісячних процентів за користування грошима, визначені розпискою за період з 18 квітня 2009 року по 25 березня 2021 року, та 18648,49 доларів США 3% річних за період з 19 жовтня 2008 року по 25 березня 2021 року, а також судові витрати, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з 30 квітня 1999 року була одружена за ОСОБА_5 , який був моряком. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер під час рейсу. У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 страхова компанія судновласника, з яким він працював, виплатила їй компенсацію у розмірі 60000 доларів США. Восени 2007 року до неї звернулась відповідачка, яка є гарною знайомою її співробітника з яким вона працювала тривалий час, та попросила позичити у борг 50000 доларів США. 18 жовтня 2007 року вона зняла зі свого банківського рахунку в АКБ «Порто-Франко» №62001 необхідну суму для надання у борг відповідачці. В той же день у магазині, що належить відповідачці та знаходиться в с. Нерубайське Одеського району Одеської області, при свідках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які працювали в цьому ж магазині продавцями, відповідачка отримала від неї в борг грошові кошти в сумі 50000 доларів США, про що склала відповідну розписку. За цією розпискою відповідачка зобов`язалась виплачувати щомісяця проценти від суми позики у розмірі 1,2% та повністю повернути борг до 18 жовтня 2008 року. Відповідачка борг своєчасно не повернула, фактично виплачувала їй у період з 18 жовтня 2007 року до 18 квітня 2009 року готівкою по 6000 доларів США щомісяця, що покриває місячний процент у розмірі 1,2% від суми позики, а в період з 18 квітня 2009 року до 18 квітня 2010 року готівкою щомісяця сплачувала по 300 доларів США, що не покривало місячного процента, визначеного у розписці. У період з 18 квітня 2010 року по 09 червня 2018 року відповідачка загалом виплатила готівкою 4000 доларів США, а з 09 червня 2018 року по кінець 2020 року сплачувала на карту невеликі суми грошових коштів у гривні, які загалом склали 17000 грн, тим самим своїми діями підтверджуючи наявність заборгованості за борговою розпискою. Погашати тіло кредиту відповідачка не починала. Після закінчення визначеного у розписці строку для повернення боргу вона не зверталась до суду для стягнення заборгованості, оскільки відповідачка, посилаючись на складне матеріальне становище, обіцяла повернути взяті у борг гроші з часом із збереженням виплати щомісячного відсотку, визначеного у розписці. Однак розміри виплат почали зменшуватись, бути нерегулярними та станом на початок 2021 року виплати від відповідачки припинилися. Такі дії відповідачки порушують її права та позбавляють можливості користуватися і розпоряджатися власними грошовими коштами, наданими у борг. Станом на 25.03.2021 року заборгованість відповідачки становить 146226,33 доларів США, з них: 50000 доларів США тіло кредиту, 77577,84 доларів США 1,2% щомісячних процентів за користування грошима, визначені розпискою, та 18648,49 доларів США 3% річних. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов боргової розписки та простроченням повернення заборгованості, вона змушена звернутись з даним позовом до суду.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснила, що 18.10.2007 року відповідачка взяла у позивачки в борг 50000 доларів США, про що склала відповідну розписку в присутності свідків. З того часу відповідачка повернула позивачці лише частково проценти, розмір яких було обумовлено в розписці. Тіло боргу відповідачка взагалі не повернула. Просить стягнути з відповідачки на користь позивачки борг у розмірі 146226,33 доларів США, який складається із тіла кредиту у розмірі 50000 доларів США, відсотків у розмірі 77577,84 доларів США та 3% річних у розмірі 18648,49 доларів США.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала. При цьому пояснила, що вона не відмовляється від повернення позивачці боргу, однак не має грошових коштів у такій кількості. Вона позичала у позивачки гроші на лікування сина. Вона не має змоги виплачувати позивачці такі суми по теперішньому курсу. Квартира, де вона мешкає, знаходиться в заставі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснень не надавала та просила ухвалити рішення на розсуд суду.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 18 жовтня 2007 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивачки у борг грошові кошти в сумі 50000 доларів США зі сплатою 1,2% від суми позики щомісячно, які зобов`язалась повернути до 18 жовтня 2008 року. Ця обставина підтверджується борговою розпискою (том ІІ а.с.22).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується укладення договору, його умови, а також засвідчується факт отримання від кредитора боржником певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідачка в судовому засіданні підтвердила факт написання нею розписки та отримання в борг від позивачки грошових коштів в сумі 50000 доларів США та погодилась із тим, що у повному обсязі не виконала свої зобов`язання за договором позики від 18 жовтня 2007 року.

Оскільки відповідачка свої зобов`язання по поверненню позивачці грошових коштів в сумі 50000 доларів США, взятих у борг, належним чином не виконала, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення тіла боргу у повному обсязі.

У постанові Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №82/8536/18 (провадження №61-254св20) Верховний суд зазначив:

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Відповідно до вище зазначених висновків Верховного Суду, за договором позики від 18 жовтня 2007 року відповідачка, як позичальник, зобов`язана повернути позивачці, як позикодавцю, 50000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (1 долар США = 36,5686 грн) становить 1828430 грн.

Офіційний курс гривні до долара США станом на 17.05.2023 року визначено на підставі інформації, що розміщена в розділі «Офіційний курс гривні щодо іноземних валют» на офіційному інтернет-представництві Національного Банку України.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки відсотків за користування грошовими кошами за період з 18 квітня 2009 року по 25 березня 2021 року суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою).

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі №463/5536/17 (провадження №61-2356св20), що підтверджує висновок Верховного Суду України зазначений в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Зі змісту розписки вбачається, що укладений між сторонами договір позики не є безоплатним, оскільки в ньому зазначено, що позика є відсоткова у розмірі 1,2% від суми позики щомісячно. Сторони визначили строк дії договору до 18 жовтня 2008 року.

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості, загальна сума боргу за відсотками за період з листопада 2007 року по березень 2021 року складає 77577,84 доларів США (том ІІ а.с.28). При цьому усі повернуті відповідачкою грошові кошти в сумі 11200 доларів США та 17000 гривень представник позивачки врахував в суму відсотків. Однак суд не погоджується з таким розрахунком, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, статтею 599 вказаного Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Велика Палата Верховного Суду в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказане свідчить, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, тобто після 18 жовтня 2008 року. Права та інтереси позивачки забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Повернення коштів та сплату відсотків позичальник ОСОБА_2 мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачці кожного місяця відсотки за користування коштами в розмірі 1,2% від суми позики, тобто сторони погодили порядок і строк виконання зобов`язання. При цьому терміном повернення суми позики є 18 жовтня 2008 року та матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення та доказів того, що між сторонами укладалися будь-які додаткові угоди щодо зміни такого. Отже строк дії позики для позичальника є таким, що закінчився 18 жовтня 2008 року, як і його право законно користуватися позиченими коштами.

За таких обставин, шляхом математичних розрахунків можливо встановити, що відповідачка повинна була повернути позивачці 57200 доларів США, з яких: 50000 доларів США тіло боргу, та 7200 доларів США відсотки за користування позикою за період з 18 жовтня 2007 року по 18 жовтня 2008 року.

При цьому з розрахунку заборгованості, складеного представником позивачки, вбачається, що останнім було здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами аж до березня 2021 року, тобто поза межами строку дії договору.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що поза межами строку дії договору, а саме після 18 жовтня 2008 року позивачка не має правових підстав для нарахування відсотків, а тому такі вимоги є безпідставними.

Окрім того слід зауважити, що згідно наданої у позові представником позивачки інформації, на виконання вказаного договору позики відповідачка здійснювала платежі зі сплати заборгованості. Так, за період з 18 жовтня 2007 року по 18 квітня 2009 року відповідачка повертала позивачці готівкою по 600 доларів США щомісячно, що становить загалом 10800 доларів США (600 доларів США * 12 місяців); за період з 18 квітня 2009 року до 18 квітня 2010 року по 300 доларів США щомісячно, що становить загалом 3600 доларів США (300 доларів США * 12 місяців). У період з 18 квітня 2010 року до 09 червня 2018 року відповідачка виплатила позивачці готівкою 4000 доларів США, а з 09 червня 2018 року по 31 грудня 2020 року сплачувала на карту невеликі суми грошових коштів у гривні, загальна сума яких склала 17000 грн, що підтверджується випискою по окремим надходженням по картці/рахунку і додатковим рахункам договору від 25 лютого 2021 року (том ІІ а.с.23-24).

При цьому як встановлено з розрахунку, складеного представником позивачки, усі повернуті відповідачкою кошти ним враховано у якості відсотків, що є неправомірним.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки відсотків за користування грошовими коштами задоволенню не підлягають, оскільки погашені відповідачкою у повному обсязі.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки 3% річних за період з 19 жовтня 2008 року по 25 березня 2021 року суд дійшов наступного висновку.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 50000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 19 жовтня 2008 року до 25 березня 2021 року, як того просить представник позивачки, що становить 4541 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Але враховуючи, що 2008, 2012, 2016 та 2020 роки це високосні роки, в яких кількість днів у році 366, то рахуємо за двома формулами: (9 х 365) + 84 = 3369 днів; (3 х 66) + 74 = 1172 дні.

50000 доларів США х 3369 х 3 : 100 : 365 = 13845,21 доларів США

50000 доларів США х 1172 х 3 : 100 : 366 = 4803,28 доларів США

Таким чином 3% річних за період з 19 жовтня 2008 року до 25 березня 2021 року становить 18648,49 доларів США (13845,21 + 4803,28).

Із вказаної суми необхідно вирахувати суму грошових коштів, яка фактично повернута позивачці (18400 доларів США + 17000 гривень) за вирахуванням відсотків (7200 доларів США). Водночас, враховуючи те, що у розписці грошовий еквівалент виражений у доларах США, тобто сума позичених коштів у національній валюті України не визначалась, а тому 17000 гривень, які відповідачка сплатила на користь позивачки, підлягають конвертуванню у долари США за курсом, який діяв станом на дату платежів.

Відповідно до виписки по окремим надходженням по картці/рахунку і додатковим рахункам договору від 25 лютого 2021 року відповідачка через термінал обслуговування за період з 09 червня 2018 року по 31 грудня 2020 рік перерахувала позивачці грошові кошти у загальній сумі 17000 гривень, а саме:

09.06.2018 року 1000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 09.06.2018 року, дорівнювало 38,21 доларів США;

12.10.2018 року 1000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 12.10.2018 року, дорівнювало 35,74 доларів США;

01.06.2019 року 1000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 01.06.2019 року, дорівнювало 37,21 доларів США;

30.06.2019 року 1000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 30.06.2019 року, дорівнювало 38,23 доларів США;

10.08.2019 року 1000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 10.08.2019 року, дорівнювало 39,51 доларів США;

28.05.2020 року 1500 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 28.05.2020 року, дорівнювало 55,56 доларів США;

23.06.2020 року 1500 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 23.06.2020 року, дорівнювало 56,24 доларів США;

29.08.2020 року 1500 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 29.08.2020 року, дорівнювало 54,62 доларів США;

27.09.2020 року 2000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 27.09.2020 року, дорівнювало 70,80 доларів США;

01.11.2020 року 2000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 01.11.2020 року, дорівнювало 70,32 доларів США;

07.12.2020 року 1500 гривень що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 07.12.2020 року, дорівнювало 53,02 доларів США;

31.12.2020 року 2000 гривень, що за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на 31.12.2020 року, дорівнювало 70,75 доларів США.

Тобто загальна сума виплат за період з 09 червня 2018 року по 31 грудня 2020 рік у доларовому еквіваленті склала 620,21 доларів США.

На підставі вищевикладеного, судом здійснено перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних, в межах позовних вимог, та встановлено, що сума 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки складає 6828,28 доларів США (18648,49 доларів США (загальна сума 3% річних за період з 19 жовтня 2008 року до 25 березня 2021 року) 11820,21 доларів США (фактично повернута сума за вирахуванням відсотків).

Таким чином позовні вимоги про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 11350 грн.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 599, 610, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 10, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Біляївським РВ УМВС України в Одеській області 03.11.1995 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) борг за договором позики від 18 жовтня 2007 року у розмірі 50000 доларів США, (що за курсом НБУ станом на 17 травня 2023 року складає 1828430 грн, 1 долар США = 36,5686 грн), 3 проценти річних за період з 19 жовтня 2008 року до 25 березня 2021 року у розмірі 6828,28 доларів США (що за курсом НБУ станом на 17 травня 2023 року складає 249700,64 грн, 1 долар США = 36,5686 грн) та судовий збір за подачу позову у розмірі 11350 грн.

В іншій частині позовних вимог заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення процентів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Л.О. Пендюра