Справа № 297/2142/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ДЖУГИ С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Ужгороді апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на ухвалу судді Берегівського районного суду Михайлишина В.М. від 11 липня 2023 року, повний текст якої складено 11 липня 2023 року, у цивільній справі № 297/2142/23 про відмову у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з ОСОБА_1 , за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», -

встановив:

ТОВ «Закарпаттяенергозбут» 04.07.2023 звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 7449,80 грн за спожиту електричну енергію. Заяву було вмотивовано таким.

ТОВ «Закарпаттяенергозбут» є учасником ринку електричної енергії та провадить господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу. Відносини, пов`язані з постачанням електричної енергії на роздрібному ринку електричної енергії, регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» (Закон № 2019-VIII), Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (ПРРЕЕ), іншими нормативно-правовими актами та договорами, укладеними між відповідними учасниками такого ринку.

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону № 2019-VIII постачальник універсальних послуг здійснює постачання електроенергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форму якого затверджено Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на офіційному веб-сайті.

Пунктом 1.1.2. абзац 13 ПРРЕЕ передбачено, що договір про надання електричної енергії постачальником універсальних послуг це домовленість між постачальником універсальних послуг та побутовим або малим не побутовим споживачем, або іншим споживачем, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу постачальником універсальних послуг за цінами постачальника універсальних послуг.

Законом № 2019-VIII та постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 передбачено, що фактом приєднання споживча до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема подання підписаної заяви-приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Відповідно до договору, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (п. 2.1.); за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену договором та чинним законодавством (п. 9.1.).

ОСОБА_1 якому здійснюється постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , приєднався до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом фактичного споживання електричної енергії за вказаною адресою.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов договору у період з березня 2022 року по червень 2023 року у нього утворилася заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 7449,80 грн, оплату якої боржник у порядку та у строки, визначені договором та ПРРЕЕ, добровільно не здійснив.

Ці обставини підтверджуються даними відкритого на підставі договору на ім`я ОСОБА_1 особового рахунку № НОМЕР_1 , за договором сторони взяли на себе відповідні права та обов`язки.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимагати повернення всього заборгованого, заявник ТОВ «Закарпаттяенергозбут» просив видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 7449,80 грн і вирішити питання про судові витрати.

До заяви ТОВ «Закарпаттяенергозбут» долучило роздруківку публічного договору про постачання електричної енергії, до якого приєднався ОСОБА_1 , та абонентську книжку особового рахунку № НОМЕР_1 .

Ухвалою судді Берегівського районного суду від 11.07.2023 відмовлено у видачі судового наказу.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суддя суду першої інстанції виходив із того, що: заявником не додано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі яких суд мав встановити статус юридичної особи, зокрема її дати реєстрації та взяття на облік як платника податків, які безпосередньо пов`язані із правом заявника вимагати стягнення заборгованого; не надано установчих документів товариства для встановлення судом належності повноважень представника, при цьому, юридична особа діє в процесі за правилами самопредставництва або її представником може бути адвокат. Крім того, всупереч приписам ЦПК України та ДСТУ 4163:2020 заявником не дотримані вимоги щодо оформлення документів, оскільки долучені до заяви копії документів у другому примірнику не завірені належним чином.

Заявник ТОВ «Закарпаттяенергозбут» оскаржив ухвалу судді як постановлену з порушенням норм процесуального права, обґрунтовує апеляційну скаргу таким.

Заява про видачу судового наказу відповідає вимогам, установленим ст. 163 ЦПК України.

Суддя відмовив у видачі судового наказу з тієї підстави, що ТОВ «Закарпаттяенергозбут» не надав доказів на підтвердження свого статусу, як юридичної особи. Втім цивільний процесуальний кодекс не передбачає обов`язку заявника додавати до заяви про видачу судового наказу витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з якими суд має встановити право заявника на стягнення заборгованості.

Процесуальним законом у рамках наказного провадження не передбачено обов`язку для заявника щодо надання другого примірника заяви про видачу судового наказу з додатками для боржника.

Заявник надав суду належні та достатні докази, які підтверджують фактичне надання послуг електропостачання та їх отримання ОСОБА_1 , зокрема, роздруківку публічного договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг, абонентську книжку за особовим рахунком № НОМЕР_1 , де вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображені суми на оплату побутовим споживачем отриманих послуг та часткову оплату, здійснену боржником за надані послуги.

Таким чином, заявник має право відповідної грошової вимоги, а у судді суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відмови у видачі судового наказу.

Апелянт просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи суд приходить до такого.

Статтею 163 ЦПК України передбачено, що:

заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником (ч. 1);

у заяві повинно бути зазначено, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника; вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються (ч. 2 п.п. 2, 5);

до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (ч. 3 п.п. 2, 3, 4).

Встановлений статтею 163 ЦПК України перелік вимог до форми і змісту заяви про видачу судового наказу є вичерпним.

ТОВ «Закарпаттяенергозбут» подало до Берегівського районного суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 7449,80 грн за електричну енергію, спожиту за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-4).

До заяви Товариство додало роздрукований публічний договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікований на його офіційному сайті, а також абонентську книжку за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я споживача ОСОБА_1 , як указано в абонентській книжці - ОСОБА_2 , код НОМЕР_2 , за адресою: м. Берегово, як указано в абонентській книжці вул. Томпа Міхая, 36, на підставі договору на постачання електроенергії від 01.01.2019 (а.с. 5-7).

Абонентська книжка містить інформацію про помісячні обсяги споживання електроенергії за вказаною адресою, динаміку оплати та заборгованості за спожиту електроенергію, де станом на червень 2023 року заборгованість визначена в сумі 7449,80 грн.

Тобто, заявник подав суду докази щодо надання на договірних умовах послуг і, відповідно, щодо їх отримання боржником та щодо заявленої до стягнення заборгованості.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо, справа щодо стягнення в порядку наказного провадження боргу в сумі 5163,16 грн у розумінні цивільного процесуального закону є малозначною (ст. 19 ч. 3, ч. 4 п. 1, ч. 6 п. 2 ЦПК України).

Заяву про видачу судового наказу було підписано представником ТОВ «Закарпаттяенергозбут» Кльофою Іриною Василівною, на підтвердження повноважень якої, в тому числі, представляти інтереси довірителя з наданням усіх без виключення процесуальних прав в усіх судах України всіх інстанцій, зокрема, підписувати та подавати заяви про видачу судових наказів, до заяви додано копію довіреності від 20.02.2023 № 4, виданої за підписом директора ТОВ «Закарпаттяенергозбут» Німець Наталії Борисівни і чинної по 31.12.2023 (а.с. 8).

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення; законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Підпункт 11 пункту 16-1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, який набрав чинності з 30.09.2016, передбачає, що представництво відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 та ст. 131-2 Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01.01.2017; у судах апеляційної інстанції - з 01.01.2018; у судах першої інстанції - з 01.01.2019; представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01.01.2020.

За приписами ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 238 ч. 1, ст.ст. 239, 244, 245, 246 ЦК України, ст. 58 ч.ч. 1, 2, ст. 60 ч. 2, ст. 62 ч. 1 п. 1, ч.ч. 3, 4 ЦПК України:

представник створює, змінює, припиняє цивільні та процесуальні права і обов`язки особи, яку він представляє;

сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника;

особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника;

під час розгляду справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу;

юридичну особу в суді може представляти особа, повноваження якої на представництво підтверджуються, зокрема, довіреністю, виданою юридичною особою.

Із 29.12.2019 набрали чинності зміни до ст. 58 ЦПК України, якими частину 3 цієї статті викладено в такій редакції: «Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.».

Тобто, умови самопредставництва юридичної особи в цивільному процесі були певним чином розширені та конкретизовані, що, втім, не змінило загальні правила і суть такого представництва юридичної особи.

Таким чином, юридична особа може брати участь у цивільному процесі як в порядку самопредставництва, так у відповідних випадках і через представника, уповноваживши останнього на це належним чином, зокрема, шляхом видачі довіреності. Самопредставництво юридичної особи та представництво через уповноваженого представника ані не виключають одне одного, ані не перешкоджають як роздільній, так і спільній участі відповідних представників у процесі.

Трактування питання представництва юридичної особи у спосіб, який по суті виключає можливість представництва юридичної особи через уповноваженого представника, який не є адвокатом, шляхом видачі такому довіреності, з тим, що юридична особа може діяти в процесі лише в порядку самопредставництва або представництва її адвокатом, суперечить закону, штучно обмежує права юридичної особи в процесі та на доступ до правосуддя, а також маніпулятивне в цій справі, позаяк не враховує її малозначність і «випускає» зі змісту частини 3 статті 58 ЦПК України формулювання «або через представника».

Згідно з нормами ЦПК України:

завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави;

суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, пропорційність (ст. 2 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. 1, 6);

суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 10 ч.ч. 1, 2).

Європейський Суд з прав людини неодноразово формулював позиції про те, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (справа Perez de Rada Cavanilles v. Spain), зазначав, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (зокрема, справи Zubac v. Croatia, Bмleљ and Others v. the Czech Republic, Walchli v. France).

Мотиви, з яких суддя суду першої інстанції відмовив у видачі судового наказу, не ґрунтуються на законі, судове рішення ухвалене за надмірно формального та помилкового тлумачення норм процесуального права і не відповідає завданню цивільного судочинства.

Вимоги ст. 163 ЦПК України щодо зазначення в заяві відомостей про заявника, включно з вказівкою на код ЄДРПОУ юридичної особи, ТОВ «Закарпаттяенергозбут» були виконані, зазначений як на офіційному бланку, так і в тексті заяви про видачу судового наказу, вказується і в інших документах. Цивільний процесуальний закон не покладає на заявника обов`язку додавати до заяви будь-яких інших документів, окрім прямо передбачених законом, що, втім, не позбавляє заявника права надати додаткові документи на свій розсуд.

Беручи до уваги, що справа, яка розглядається, є малозначною відповідно до установлених цивільним процесуальним законом правил, представництво в ній заявника (стягувача) ТОВ «Закарпаттяенергозбут» може здійснюватися як у порядку самопредставництва, так і через уповноваженого на це довіреністю Товариства представника.

Суддя суду першої інстанції в контексті справи безпідставно пов`язував своє рішення з питанням збору доказів. Поза тим, у разі потреби перевірити задля належного руху справи певні дані, реквізити юридичної особи тощо існує можливість доступу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який, до того ж, містить і дані про керівника юридичної особи, про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи. Така перевірка не є збором доказів.

Посилання на те, що надані заявником для боржника копії документів не засвідчені належним чином, не може слугувати підставою для відмови у видачі судового наказу внаслідок недодержання його форми та змісту (ст. 165 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

Визначивши для відмови у видачі судового наказу такі підстави суддя суду першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, які не допускають довільного та невиправдано розширеного тлумачення. Визначальними в контексті справи є докази (документи), які підтверджують наявність відповідних правовідносин і заборгованості.

Оскільки інші підстави для відмови у видачі судового наказу в оскарженій ухвалі не наведені, а для застосування тих, якими була вмотивована ухвала, передбачених цивільним процесуальним законом підстав не було, доводи апеляції слід визнати обґрунтованими.

Відповідно до норм ЦПК України:

відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (ст. 2 ч. 3 п. 12);

судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи (ст. 133 ч. 1);

судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 144 ч. 1).

У резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (ст. 382 ч. 1 п. 4 пп. «в» ЦПК України).

Зважаючи на специфіку наказного провадження та судового розгляду заяви про видачу судового наказу після скасування ухвали про відмову у видачі судового наказу (ст.ст. 160-173 ЦПК України) суддя (суд) першої інстанції позбавлений можливості вирішити питання про стягнення судових витрат, понесених стягувачем у зв`язку з розглядом його апеляційної скарги на ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

ТОВ «Закарпаттяенергозбут» має законне право вимагати відшкодування йому з ОСОБА_1 судового збору, сплаченого з апеляційної скарги на окремій і завершеній ухваленням відповідного рішення стадії процесу.

Відтак на підставі ст. 379 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію ТОВ «Закарпаттяенергозбут» слід задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, скасувати, справу направити до цього ж суду для продовження розгляду, стягнути з боржника на користь стягувача судові витрати, пов`язані з апеляційним розглядом справи.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» задовольнити, ухвалу судді Берегівського районного суду від 11 липня 2023 року скасувати,

справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції,

стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (місцезнаходження: пл. Жупанатська, 18, м. Ужгород, Закарпатська обл., 88000, код ЄДРПОУ 41999833) з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.) у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, і оскарженню не підлягає.

Судді