Справа № 185/7641/22
Провадження № 2/185/369/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2023 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу ЄУ № 185/7641/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним в порядку захисту прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «ПриватБанк», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № DNQTGK00000212 від 28.03.2008. Позивач посилається на те, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, встановлений договором розмір пені вважає незаконним, перед укладанням договору позивачу не було надано повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту в порушення ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 2.1.3, 2.2.7, 8.1 договору про зобов`язання здійснити на користь банку страхування предмету іпотеки суперечать положенням п. 2 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 8.1 договору про сплату комісій є несправедливим відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та нікчемним, в п. 7.1 передбачено дозвіл банку надавати третім особам інформацію щодо договору, п. 2.3.1 договору незаконно передбачено односторонню зміну процентної ставки, банк збільшив проценту ставку без попередження позивача, також договором передбачено можливість банку здійснювати договірне списання коштів, що позбавляє позивача можливості висловлювати власне волевиявлення, прослідковуються розбіжності в нарахуванні відсотків за кредитом, оспорюваний договір містить лише цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку позивача.

Ухвалою від 27.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.

Відповідач надав відзив, відповідно до якого в позові просить відмовити повністю, всі умови договору відповідають чинному час укладання договору законодавству, були узгоджені сторонами та підписані, позивач був ознайомлений з умовами договору, виявив волевиявлення шляхом підписання договору, та тривалий час виконував умови договору, що свідчить про прийняття позивачем умов договору, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків, з 28.03.2008 по 2022 рік позивачем вимог щодо несправедливості умов договору до банку не пред`являлось. Позивач був ознайомлений перед укладанням кредитного договору з умовами кредитування та з сукупною вартістю кредиту, про що свідчить його підпис в сертифікаті ПриватБанку від 13.03.2008 та в додатках 1,2 до договору. Крім того, ч. 2 ст. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі недотримання норм цієї статті настають наслідки, передбачені ст. 15,23 цього закону, а не визнання договору недійсним. Позивач посилається на ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо розміру пені, встановленої договором, але зазначений закон на фізичних осіб не поширюється. Ст. 8 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки. Кредитним договором передбачено порядок користування кредитною лінією в частині сплати страхових платежів, що не суперечить вимогам законодавства. На момент укладання кредитного договору положення про зміну відсоткової ставки відповідало вимогам діючого законодавства. Кредитна ставка за договором не змінювалась. Договірне списання коштів при укладанні договорів з банком передбачено п. 26.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Всі вимоги ст. 203 ЦК України при укладанні договору додержані.

Позивачем надано відповідь на відзив та письмові пояснення відповідно до яких позивач позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини нявки не повідомили, позивач надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 28.03.2008 між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк» - правонаступник) та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNQTGK00000212, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього договору. Строк, від кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 8 договору. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

Відповідно до розділу 8 спірного договору кредит надано шляхом видачі готівки через касу на строк з 28.03.2008 по 28.03.2028 включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 8700 доларів США на ступні цілі: 7 000 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 1700 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 даного договору. Період сплати з 21 по 28 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 80,29 доларів США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2) для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагород, пені (в повному обсязі), - в останні день місяця, в яком відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором виступає іпотека: будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 8.4. передбачена пеня при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн., пунктом 5.3 встановлена відповідальність за порушення кредитного договору позичальником більше ніж на 30 днів у виді штрафу 250 грн. + 5% від суми позову. Пунктом 5.2. встановлена відповідальність банку.

Пунктом 2.2.7 спірного договору визначено обов`язок позичальника надання на вимогу банку договорів іпотеки, поруки, страхування заставного майна у випадку укладання договору іпотеки, особистого страхування позичальника.

Пунктом 2.3.1 встановлено підстави та порядок збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом банко в односторонньому порядку.

Також банком та позивачем підписано додаток1 до спірного договору «Загальна вартість кредиту» та додаток 2 до спірного договору «Графік погашення кредиту».

13.03.2008 позивачем ОСОБА_1 підписано та отримано сертифікат ПриватБанку з умовами кредитування (розмір відсотків, щомісячного платежу) іпотечної програми «Жилье в кредит» в межах суми кредиту 7000 доларів США на 240 місяців, строк дії сертифікату до 12.05.2008.

Факт отримання кредитних коштів позивачем не оспорюється.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III «Про банки та банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) (пункти 24-25, 29, 30-31, 36.2).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в

договорах, зокрема положення, згідно з якими: 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною

кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Статтею 8 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції на момент укладення договору) передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов`язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки

страхування предмета іпотеки не є обов`язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика. Кредитним договором передбачено порядок користування кредитною лінією в частині сплати страхових платежів, що не суперечить вимогам законодавства.

Отже умови спірного договору щодо страхування предмету іпотеки не суперечать ст. 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення договору).

На момент укладання кредитного договору положення про зміну відсоткової ставки відповідало вимогам діючого законодавства. Кредитна ставка за договором не змінювалась.

Відповідальність за прострочення кредитного зобов`язання у виді неустойки (пені, штрафу) передбачена ст. 549 ЦК України, та в спірному договорі окрему визначено відповідальність у виді пені, і окрему у виді штрафу (п. 5.1,5.3,8.4), та не є порушенням чинного законодавства. Дія ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на яку посилається позивач, на фізичних осіб не поширюється.

Оспорюваний кредитний договір № DNQTGK00000212 від 28.03.2008 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його, банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма його умовами, а також надав позичальнику інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових, що підтверджується сертифікатом ПриватБанку від 13.03.2008, підписаним та отриманим позивачем 13.03.2008 та додатками 1,2 до договору, підписаними позивачем.

Також установлено, що потягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

З огляду на викладене, суд приходить висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в цілому.

Разом із тим судом встановлено, що умови оспорюваного кредитного договору, викладені у пунктах 2.2.3, 8.1, 7.2 передбачають сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 даного договору.

За встановлених вище обставин суд дійшов висновку, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та за проведення додаткового моніторингу, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливими умовами кредитного договору та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання їх недійсними згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, відповідач АТ КБ «Приватбанк» заявив клопотання про застосування наслідків сливу позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору іпотеки недійсним є день укладення оспорюваного договору.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15.

Оскільки зазначені порушення вимог Закону № 1023-XII допущено саме в момент укладення кредитного договору від 28.03.2008, умови якого оспорюються, саме з цього моменту позивач був обізнаний про такі умови договору, однак з позовом звернувся у вересні 2022 року.

Тому позовна давність за вимогами у цій справі є пропущеною, що є підставою для відмови у позові в цій частині.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, наякі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним в порядку захисту прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 5,12,13, 81, 89, 258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним в порядку захисту прав споживачів - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко