Провадження №2/523/2074/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до судуи з вимогами:

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.08.2021 року між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою в АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., реєстровий номер 526.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Наталії Михайлівни, яким внесено запис від 04.08.2021 р. №59659262. про державну реєстрацію приватної власності на об`єкт житлової нерухомості, квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою в АДРЕСА_3 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка

зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_3 ,

виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 24.06.1996 року, який

зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП

НОМЕР_1 ) двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 .

Позов мотивується тим, що позивач є власником спірного майна.

04.08.2021 року без його відома, поза його волі, від його імені, невідомими особами укладено договір купівлі продажу спірного майна - квартири АДРЕСА_1 .

Стороною правочину є відповідач.

Позивач посилається на положення ст.ст. 316,319,317,387,388 ЦК України.

Відповідач надала суду відзив на позов (а.с.74), в якому зазначила, що правочин посвідчувався нотаріусом, яка встановлювала особи угоди.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив обставини, що ґрунтуються на положенні ст. 388 ЦК України.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в судовому засіданні.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що вважала угоду про купівлю квартири дійсною так як все відбувалося у нотаріуса, який встановив особи продавця та покупця майна.

Судом встановлено:

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.2002 року, квартири АДРЕСА_1 . власником майна є ОСОБА_1 (а.с.16, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.08.2021 року ОСОБА_1 передає у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити продавцю за неї певну грошову суму. Продаж вчинено за 617733 гривні, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору (а.с.38, т.1).

Згідно висновку експерта №22-3044 від 30.11.2022 року виготовленому відповідно до постанови слідчого по кримінальному провадженню внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000039 від 04.08.2021 року, рукописний запис « ОСОБА_1 », розміщений у наданому на експертизу договорі купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04.08.2021 року, в графі «Продавець» виконаний ОСОБА_3 (а.с.80, т.2).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила порядок підготовки матеріалів угоди ріелтором та зазначила, що на посвідчення угоди до нотаріуса з`явились обидві сторони, обов`язок встановлення осіб при укладанні угоди законом покладено на нотаріуса.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У Постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 зазначено, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

У Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 373/275/18 встановлено, що висновок судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17, хоч і проведений в іншій справі але є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування в цій справі.

Аналогічний висновок зроблено у Постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, відповідно до якого: колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно достатті 387 ЦК України та частини третьоїстатті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Cуд враховує інтереси позивача, як власника спірної квартири, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача відповідача по справі, вважає, що права та інтереси власника майна, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зістаттею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 258-262, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності- задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.08.2021 року між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою в АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., реєстровий номер 526.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Наталії Михайлівни, яким внесено запис від 04.08.2021 р. №59659262. про державну реєстрацію приватної власності на об`єкт житлової нерухомості, квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою в АДРЕСА_3 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка

зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_3 ,

виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 24.06.1996 року, який

зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП

НОМЕР_1 ) двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08.12.2023 року.

Суддя