Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді - Зарева Н.І.,

з участю секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,

представника позивача - Пацкан І.І.,

представника відповідача - Розман С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою:

Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", код , адреса: 010001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, до

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 15.05.1996 Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області, та

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 18.07.2005 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області,

про стягнення трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 017Є/V-U від 31.03.2008 за період з 18.03.2012 по 08.09.2022 в розмірі 14 461,12 Євро, що станом на 08.09.2022 за курсом 36,13 грн за одне євро, відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.09.2022, складає 522 480,27 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором № 017Є/V-U від 31.03.2008 урозмірі 46 007,84 Євро, яка являє собою заборгованість за тілом кредиту. У забезпечення виконання даного зобов`язання був укладений договір поруки з поручителем ОСОБА_2 . Оскільки боржник не виконав належним чином зобов`язання щодо повернення зазначених коштів, банк має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення.

29 листопада 2022 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення представника зводяться до того, що здійснений банком розрахунок трьох відсотків річних є невірним з огляду на те, що момент виконання боржником свого зобов`язання починається після спливу семи днів з дня винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, банк не звертався до органів державної виконавчої служби з метою виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі № 2-4599/11, яким задоволено позов банку про стягнення заборгованості за

даним кредитним договором. Відтак, враховуючи, що рішення набрало законної сили лише 11 липня 2012 року, банк не має права нараховувати три проценти річних починаючи з 18 березня 2012 року. Окрім цього, представник відповідачів зазначає, що у відповідачів взагалі був відсутній обов`язок з виконання даного рішення суду, оскільки їм не було встановлено конкретного строку виконання такого рішення. При цьому, передача позичальником заставного транспортного засобу для реалізації і погашення заборгованості за кредитним договором та невчинення банком жодних дій з його реалізації та погашення заборгованості свідчать про недобросовісність поведінки банку як кредитора і намагання збільшити заборгованість відповідача, а отже має наслідком звільнення боржників від сплати трьох процентів річних. Додатково звертає увагу на те, що позовна заява банку подана зі спливом строку позовної давності, а тому просить застосувати наслідки її пропущення.

30 січня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача, зокрема, звернув увагу на практику Верховного Суду щодо нарахування 3% річних на суму простроченої позики, наданої в іноземній валюті, а також зауважив, що, враховуючи умови п. 7.1 Договору, відповідно до яких договір діє до повного виконання зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, неустойки, строк позовної давності позивачем не пропущено.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Окрім заперечень, наведених ним у відзиві на позов, звернув увагу на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі № 2-4599/11 вирішено стягнути з відповідачів заборгованість у національній валюті - гривні, а відтак і три проценти річних повинні стягуватися саме в гривнях.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

31 березня 2008 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 укладено кредитну угоду № 017Є/V-U. Загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди 50 000,00 Євро. Згідно з умовами договору, позичальник зобов`язувався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки не пізніше 28.03.2013.

Цього ж дня між ОСОБА_2 та банком укладено договір поруки № 017. Згідно з умовами цього договору, ОСОБА_2 відповідає перед кредитором за виконання обов`язків, згідно з кредитною угодою за № 017Є/V-U від 31.03.2018, в тому ж розмірі, що і боржник, враховуючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів та пені, й інших платежів. У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Окрім цього, 31.03.2008 ОСОБА_1 та ПриватБанк уклали договір застави автотранспорту, згідно з яким відповідачем забезпечено виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитної угоди № 017Є/V-U від 31.03.2008. Заставодавець надав в заставу сідлові тягачі марки DAF TE XF 430, 2000 року випуску, за державними номерними знаками НОМЕР_5 та АО4157М. Вартість предмету застави складає 502 549, 74 гривень.

12 листопада 2010 року відповідач ОСОБА_1 видав довіреність ПАТ КБ «Приватбанк» з правом передоручення строком на три роки, дійсну до 19.11.2013, згідно з умовами якої він надав позивачу право розпоряджатися зазначеними транспортними засобами.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі № 2-4599/11, вирішено cтягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 017 Є/V-U від 31.03.2008 року 756 234 грн 96 копійок.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 017 Є/V-U від 31.03.2008, укладеним між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 08.09.2022 загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 46 007,84 Євро, що складає еквівалент 1 662 263,26 гривень.

З розрахунку 3 % річних за даним договором вбачається, що сума штрафних санкцій за період прострочення грошового зобов`язання з 18.03.2012 по 08.09.2022 (3827 днів), становить 14 461,12 Євро.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належним чином зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму з врахуванням вимог статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, зміст норм ст. 625 ЦК України свідчить про те, що обов`язок щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми виникає саме з моменту прострочення виконання зобов`язання, а не з моменту вирішення судом спору щодо наявності такої заборгованості.

Зобов`язання відповідачів щодо сплати трьох процентів річних виникло у зв`язку з невиконанням умов кредитної угоди № 017Є/V-U від 31.03.2008.

Водночас, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі № 2-4599/11, яким задоволено позов банку про стягнення заборгованості за кредитною угодою № 017Є/V-U від 31.03.2008, правовідносини сторін за цим договором не припинені, боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання не звільнені та не позбавлено кредитора (позивача) права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦПК України, за увесь час прострочення.

Аналогічні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року в справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

При цьому, обов`язок відповідачів щодо сплати заборгованості за кредитною угодою № 017 Є/V-U від 31.03.2008, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі № 2-4599/11, що набрало законної сили, а тому є обставиною, яка не потребує доказування при розгляді даної справи.

Аргументи представника відповідачів про те, що у них відсутній обов`язок з виконання зазначеного рішення, оскільки позивач не звертався до органів державної виконавчої служби, суд вважає безпідставними з огляду на те, що рішення суду набуває статусу такого, яке підлягає виконанню з моменту набрання законної сили незалежно від пред`явлення стягувачем виконавчого документа до примусового виконання в органи виконавчої служби.

Поряд з цим, відповідно до преамбули Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на дату набрання законної сили даним рішенням суду, визначено, що даний Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Доказів того, зобов`язання щодо повернення заборгованості за кредитним договором № 017 Є/V-U від 31.03.2008 виконано, відповідачами суду не надано.

Долучені представником відповідачів документи щодо передачі ОСОБА_1 транспортних засобів в заставу, також не підтверджують виконання відповідачами грошового зобов`язання.

Окрім цього, згідно з договором застави автотранспорту, банк не зобов`язаний звертати стягнення на предмет застави.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що банк має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за кредитною угодою № 017 Є/V-U від 31 березня 2008 року.

При визначенні простроченої суми заборгованості, з якої слід розраховувати три проценти річних, суд виходить з розрахунку позивача, згідно з яким, вона становить 46 007,84 Євро. У розрахунку, в тому числі, враховані суми, сплачені відповідачами на погашення заборгованості. Суми, зазначені в розрахунку позивача, не спростовані представником відповідачів, будь-якого контррозрахунку відповідачами чи їхнім представником не надано.

При визначенні 3 % річних, суд взяв до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), відповідно до яких при обрахунку 3 % річних, за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У пункті 1.2 кредитної угоди № 017Є/V-U від 31.03.2008 зазначено, що зобов`язання виражене у валюті - 50 000,00 Євро. Згідно з п. 4.7 Угоди погашення кредиту, сплата відсотків за даним договором здійснюється у валюті кредиту.

З мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2012 у справі № 2-4599/11, вбачається, що сума в розмірі 756 234 грн 96 коп., яку присуджено стягнути з відповідачів, визначена судом як гривневий еквівалент 68 457,81 Євро.

У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку, що розрахунок трьох відсотків річних повинен здійснюватися саме в іноземній валюті.

Разом з цим, представником відповідачів було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ст. 267 ЦК України.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої даної статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Отже, враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ("Stubbings and Others v. the United Kingdom").

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та вважає, що право позивача на отримання 3% за порушення відповідачем грошового зобов`язання обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а тому з врахуванням того, що позов, згідно з відміткою вхідного штампу канцелярії суду, подано 28 жовтня 2022 року, датою початку такого періоду є 28 жовтня 2019 року.

З урахуванням вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що з урахуванням трирічного строку позовної давності, 3% річних на суму заборгованості слід нараховувати за період з 28.10.2019 по 08.09.2022, тобто по дату, по яку позивач просить стягнути 3% річних у позовній заяві, тобто в межах позовних вимог.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого

позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно з пунктом 1 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який у подальшому неодноразово продовжувався указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023.

Таким чином, з 24.02.2022 в Україні запроваджено воєнний стан, який діє і на час розгляду справи та ухвалення рішення.

Отже, позовні вимоги про стягнення 3% річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 24.02.2022 до 08.09.2022 не можуть бути задоволені, а тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Отже, три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц.

Таким чином, за період з 28.10.2019 по 23.02.2022 року (850 днів), 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 017Є/V-U від 31.03.2008 складає 3214,25 Євро (46 007,84 х 850 х 3 / 100/ 365).

З урахуванням наведеного позов підлягає частковому задоволенню, оскільки у задоволенні решти вимог слід відмовити у зв`язку із застосуванням позовної давності.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що з відповідачів належить солідарно стягнути на користь позивача три проценти річних від суми заборгованості за кредитним договором № 017Є/V-U від 31.03.2008 в розмірі.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів належить солідарно стягнути на користь позивача 1741,96 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 258, 259, 264, 265, 279, 280-282,289,354 ЦПК України, ст.ст.549-551,625,634, 635, 651,1049-1050,1052,1054 ЦК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» три проценти річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 017Є/V-U від 31.03.2008 за період з 28.10.2019 по 23.02.2022 в розмірі 3214,25 Євро (три тисячі двісті чотирнадцять Євро 25 євроцентів), а також 1741,96 грн (тисяча сімсот сорок одна грн 96 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 24.05.2023.

Суддя Н.І. Зарева