Справа № 473/2120/23
РІШЕННЯ

іменем України

"04" липня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Ротар М.М.

за участю секретаря судового засідання Лукіянчиної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту подружжя недійсним,

встановив

04 травня 2023 року представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт подружжя від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Платовською П.О. 13.10.2005 року, зареєстрований реєстровим номером 2089.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №269 від 19.03.2002 року, визнаного рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.11.2005 року дійсним. Також вона є власницею земельної ділянки площею 0,0956 га за цією ж адресою, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд на підставі державного акту, виданого 04.12.2009 року.

ЇЇ чоловік ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.10.2005 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області було посвідчено заповіт подружжя, який зареєстрований за №2089. Зі змісту заповіту вбачається, що подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на випадок смерті роблять таке розпорядження, що належний їм житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 заповідають ОСОБА_2 .

Вважає, що вказаний вище заповіт, не відповідає вимогам закону, є таким, що не породжує жодних правових наслідків з наступних юридичних та фактичних підстав: зі змісту заповіту вбачається, що нотаріус посвідчив заповіт подружжя на майно, яке не належало на праві власності ОСОБА_3 , та в якому була відсутня його частка як учасника спільної власності подружжя. Станом на 13.10.2005 рік вказані об`єкти не належали подружжю, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 19.03.2002 року за № 269 було визнано дійсним лише 03.11.2005 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. Що стосується земельної ділянки, то право власності на неї було набуто позивачкою 04.12.2009 року, отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Вважає, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам закону і відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

08 травня 2023 року ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області прийнято до розгляду вищевказану справу.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнає.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

13.10.2005 року подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склали заповіт подружжя, яким зробили розпорядження про те, що на випадок їхньої смерті належний їм на праві спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 заповіли ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Вказаний житловий будинок належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу №269, що був укладений та зареєстрований 19.03.2002 року на Універсальній товарно-сировинній біржі. В подальшому рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.11.2005 року договір купівлі-продажу житлового будинку був визнаний дійсним

Земельна ділянка площею 0,0956 га, за адресою АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, який був виданий 04.12.2009 року.

Відповідно до ч.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У ст.1243 ЦК України передбачено, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Згідно ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка немала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і невідповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Зі змісту ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що станом на 13.10.2005 року вказані об`єкти не належали подружжю, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 19.03.2002 року за №269 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , було визнано дійсним лише 03.11.2005 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду, яке набрало чинності 14.11.2005 року. Відповідно житловий будинок не належав подружжю на праві спільної сумісної власності на момент посвідчення заповіту. Вказане стосується і земельної ділянка, право власності на яку було набуто позивачем 04.12.2009 року, тобто вже після смерті чоловіка ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що заповіт як правочин не відповідає вимогам закону ч.1 ст.1243 ЦПК України, а тому такий слід визнати недійсним.

При задоволенні позову, суд враховує й заяву відповідача про визнання позову, та вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 206, 264, 430 ЦПК України, суд, -

ухвалив

Позов задоволити.

Визнати недійсним заповіт подружжя від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Платовською П.О. 13 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 2089.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Ротар