Справа № 309/2817/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., СОБОСЛОЯ Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 309/2817/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 18 вересня 2023 року, повний текст якого складено 19 вересня 2023 року, головуюча суддя Волощук О.Я., -

встановив:

12.06.2023 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Стасюк Ю.П., звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Сторони з 06.07.2013 перебували в шлюбі, зареєстрованому Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Виноградівського РУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 94, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 06.08.2020 шлюб між сторонами розірвано, доньку ОСОБА_4 залишено проживати з матір`ю. Позивачка з донькою проживають у будинку матері позивачки за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Хустської міської ради від 26.05.2023 № 225 за результатом розгляду заяви відповідача встановлено порядок участі батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Після припинення шлюбних відносин відповідач самостійно визначив розмір матеріальної допомоги, яку бажає сплачувати на утримання спільної дитини сторін, у сумі 5000,00 грн, а з урахуванням банківської комісії 4900,00 грн. Незважаючи на те, що такі аліменти недостатні для утримання дитини, позивачка не вважала за потрібне вирішувати питання щодо розміру аліментів у судовому порядку сподіваючись, що в подальшому відповідач змінить своє ставлення до матеріального утримання дитини.

З початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України та введенням воєнного стану, різкою зміною цін, девальвацією та інфляцією національної валюти, позивачка звернулась до відповідача з проханням збільшити розмір сплачуваних аліментів, у чому той відмовив. До того ж, із квітня 2023 року відповідач самостійно вирішив зменшити розмір сплачуваних ним коштів, зокрема у квітні сплатив 2500,00 грн, а в травні та червні по 3000,00 грн обґрунтовуючи тим, що він оплатив лікування молочних зубів дитини, тому вартість лікування буде компенсована за рахунок сплачуваних ним коштів.

Відповідач матеріально забезпечений, у його власності перебувають автомобілі, придбані у 2021 та 2022 роках, середня ринкова вартість яких становить близько 40000,00 і 50000,00 дол. США, нерухоме майно, зокрема, два житлових будинки у м. Виноградові Закарпатської області, орієнтовна вартість яких за мінімальними розрахунками може становити близько 360000,00 дол. США, та чотири земельні ділянки.

Відповідач отримує дохід від підприємницької діяльності, у двох спеціалізованих магазинах та на оптовому ринку продає залізні вироби, будівельні матеріали, будівельне обладнання, інструмент, сантехніку тощо, надає послуги з виготовлення кованих виробів.

Участі у матеріальному забезпеченні дитини, окрім сплати 2500,00-3000,00 грн на місяць, відповідач не бере, не купує одягу, предметів ужитку, повноцінного харчування, ліків, не несе витрат на дозвілля дитини, в той час, як позивачка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною та несе значні витрати на її утримання. Позивачка витрачає значні кошти на лікування дитини, різні платні медичні процедури, консультації, оплачує відвідування дитиною різних розвиваючих занять і т.ін. Кошти, які позивачка витрачає на такі потреби, значно перевищують обсяг коштів, що надається відповідачем, витрати на такі потреби з віком дитини об`єктивно постійно зростають, що є загальновідомим і додаткового доказування не потребує.

Позивачка несе витрати і на оплату комунальних послуг за місцем проживання дитини.

Найкращим інтересам дитини відповідатиме навчання у приватному дошкільному навчальному закладі, за наявною в мережі Internet інформацією вартість такого навчання становить 5990,00 грн на місяць і додатково харчування 100,00 грн на день, тобто ще 2500,00 грн.

За обставин, що мають місце, навіть мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину, який наразі становить 2272,00 грн на місяць, не відповідатиме верховенству права та передовсім інтересам дитини. Враховуючи матеріальний стан відповідача позивачка вважає обґрунтованим розміром аліментів для забезпечення потреб дитини 20000,00 грн на місяць.

Посилаючись на ці обставини, на положення СК України, іншого національного та міжнародного законодавства щодо обов`язку батьків утримувати дітей та забезпечення інтересів дітей, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20000,00 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хустського районного суду від 18.09.2023 позов задоволено:

стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20000,00 гривень щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення ним повноліття починаючи з 12.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття;

допущено негайне виконання рішення суду у межах платежу за один місяць;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1073,60 грн судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його повної обґрунтованості та доведеності, з наявності передбачених законом підстав для стягнення аліментів на утримання дитини у проханому позивачкою розмірі.

Відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Колотуха О.М., оскаржив рішення суду першої інстанції як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наводить у скарзі такі доводи.

Питання про розмір грошового утримання, яке батько надаватиме дитині, було сторонами вирішене за домовленістю одночасно з визначенням місця проживання дитини у процесі розірвання шлюбу в справі № 299/1827/20. Було домовлено, що донька ОСОБА_5 залишиться проживати з матір`ю, а батько сплачуватиме на її утримання 4900,00 грн щомісячно. Тому відповідач не визначав самостійно розмір аліментів на дитину і досягнуту домовленість виконує, надаючи кошти як шляхом переказів, так і готівкою, на що є відповідні докази.

Починаючи з 2023 року позивачка безпідставно почала вимагати збільшення розміру виплат. У лютому та квітні 2023 року відповідач оплатив послуги стоматолога для дитини в розмірі 27000,00 грн і 14000,00 грн, однак інші виплати збільшити відмовився, після чого позивачка почала його шантажувати та чинити перешкоди в зустрічах із дитиною.

Відтак питання про участь позивача у вихованні дитини було вирішене Виконкомом Хустської міськради як органом опіки та піклування і відповідач регулярно виконує встановлений графік побачень із донькою, що ще більше дратує позивачку. Підстави звернення позивачки до суду з цим позовом є абсолютно надуманими та викликані лише її негативним ставленням до відповідача.

Твердження позивачки про те, що відповідач самостійно зменшив суму коштів, сплачуваних на утримання дитини, не відповідає дійсності, позаяк у квітні-червні 2023 року відповідач сплатив по 5000,00 щомісячно, за період з 08.08.2020 по 01.09.2023 він сплатив аліментів на загальну суму 169819,51 грн, а також додатково оплатив витрати на стоматолога для дитини на суму 41000,00 грн, без урахування коштів, які передавалися позивачці готівкою, а також витрат на дитину, коли вона перебуває разом з батьком.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 152,8 кв. м і земельні ділянки з кадастровими №№ :00:002:0375 і :00:002:0376 належали відповідачу ще до шлюбу з позивачкою, а житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 на земельній ділянці з кадастровим № :07:002:0101 і земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_6 , площею 0,1000 га з кадастровим № :00:008:0206 були отримані відповідачем у дар 02.03.2023 і власні кошти відповідача на отримання цього майна не витрачалися.

Автомобіль марки «Ford F150», д/н НОМЕР_3 , був куплений 27.07.2021 за 5000,00 грн в стані «після ДТП» і використовується виключно в господарській діяльності відповідача. Автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2010 року випуску, був куплений за 10000,00 грн, використовувався в господарській діяльності відповідача і через зношеність був проданий 18.05.2023, замість нього був 26.05.2023 куплений за 500000,00 грн (менша частина коштів за проданий автомобіль, основна частина коштів позичені від батька) автомобіль марки «Volkswagen ID.4», д/н НОМЕР_4 , який використовується відповідачем як у господарській діяльності, так і в особистих цілях, зокрема, з метою побачень із донькою.

Доводи позивачки та рішення суду щодо можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 20000,00 грн щомісяця ґрунтуються на хибному розумінні майнового становища відповідача та його доходів, рішення суду ґрунтується лише на відповідних припущеннях позивачки та на даних про задекларований відповідачем дохід від підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування (2 група) за період 2021-2022 рр.: 2021 рік 1386383,00 грн; 2022 рік 4207945,00 грн.

Однак, за встановленими податковими правилами (ст. 296 п. 296.2. ПК України) у податковій декларації відображається виключно отриманий дохід за звітний період і не відображаються ані витрати, пов`язані з отриманням доходу, ані прибуток.

Ти часом, підприємницьку діяльність відповідач веде на власний ризик, задля забезпечення нормального життя. У зв`язку з низьким попитом на продукцію через війну спеціалізовані магазини в АДРЕСА_7 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відповідач був змушений закрити. Господарська діяльність передбачає не лише отримання доходу, але і витрати, діяльність не є прибутковою і зараз здійснюється лише на оптовому ринку, де тільки за оренду приміщення сплачено у 2021 році 324000,00 грн, у 2022 році 512000,00 грн, за сім місяців 2023 року 252700,00 грн. Документально підтверджені витрати лише на товар становили у 2021 році 863737,83 грн, у 2022 році 4150089,95 грн.

Відповідач має трьох найманих працівників, сумлінно виконує зобов`язання з виплати зарплати, сплати податків, зборів, інших обов`язкових платежів. Гроші перебувають в обороті, відповідач повинен для ведення господарської діяльності закуповувати товари, нести інші витрати, а також має відповідні витрати на утримання свого житла, автомобілів, на свої особисті потреби тощо.

Тож прибутки у 2021-2022 рр. фактично відсутні. На цьому тлі незрозумілим є посилання суду першої інстанції на різницю між сумами надходжень і витрат за його рахунком за період з 01.01.2021 по 07.08.2023 (31 місяць): надходження 2237113,23 грн, витрати 2218227,95 грн, різниця 18885,28 грн.

За таких обставин спроможність відповідача сплачувати аліменти на рівні 20000,00 грн щомісячно не була встановлена і не була доведена.

Позивачка вводить суд в оману щодо начебто неналежного виконання відповідачем свого обов`язку з утримання дитини, окрім щомісячних аліментних платежів відповідач бере участь і в додаткових витратах на дитину.

Натомість позивачка оплачує комунальні послуги на ім`я ОСОБА_6 , що є нецільовим використанням аліментів, оскільки такі належать дитині і повинні використовуватися виключно на її забезпечення, а не на задоволення потреб членів сім`ї позивачки.

Позивачка могла б працевлаштуватися, самореалізуватися, проти чого відповідач не заперечує, оскільки донька вже досягла віку, коли може відвідувати дошкільний навчальний заклад. Проте, позивачка на власний розсуд продовжила своє перебування у декретній відпустці. Рішення про відвідування дитиною приватного ДНЗ позивачка з відповідачам не узгоджувала та не навела обґрунтованих підстав для відвідування дитиною саме платного приватного навчального закладу.

Відповідач розуміючи свої обов`язок і відповідальність щодо матеріального утримання дитини виходить із того, що з урахуванням його матеріального становища відповідатиме обставинам справи та інтересам дитини стягнення з нього аліментів у подвійному розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що достатньо забезпечуватиме дитину та відповідатиме принципу рівності обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини.

Відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивачки щомісячні аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 у подвійному розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Стасюк Ю.П., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що поведінка відповідача є недоброчесною та несправедливою щодо дитини.

Після оплати лікування зубів доньки у стоматолога відповідач повідомив, що сплачені 41000,00 грн буде списувати по 2400,00 грн щомісячно протягом 17 місяців (це 40800,00 грн), а потім буде сплачувати аліменти як раніше.

Наведені відповідачем дані про його доходи та витрати не узгоджуються між собою, зокрема, обсяг витрат перевищує обсяг доходів, а лише з рахунку, не призначеного для ведення підприємницької діяльності (де різниця між надходженнями та витратами склала 18885,28 грн), витрати відповідача становлять близько 70 тисяч гривень щомісячно. З огляду на підтверджений річний оборот відповідача як підприємця істотне збільшення витрат на дитину, що їх батько дитини спроможний сплачувати, є справедливим.

Вимога апеляційної скарги не передбачена законом, оскільки аліменти не можуть бути визначені у прожиткових мінімумах.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності суд приходить до такого.

Апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

У справі з урахуванням матеріалів, наявних на час апеляційного розгляду справи, встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 7, 8 СК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України:

особа діє у цивільних, в тому числі, в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06.07.2013 уклали шлюб, що був зареєстрований у Відділі ДРАЦС реєстраційної служби Виноградівського РУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 94 і був розірваний рішенням Виноградівського районного суду від 06.08.2020 у справі № 299/1827/20, що набрало законної сили 08.09.2020, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (а.с. 14-15, 209 т. 1, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

У цьому шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5 (а.с. 16 т. 1).

Сторони зареєстровані та проживають нарізно:

позивачка ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , донька ОСОБА_5 проживає з матір`ю, будинок належить матері позивачки ОСОБА_6 , 1952 р.н (а.с. 1, 195-196, 207, 208 т. 1 та ін.);

відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 у будинку, який належав ОСОБА_8 і був проданий 23.11.2022, мешкає за адресою: АДРЕСА_4 у будинку, право власності на який зареєстровано за ним 04.07.2013 (а.с. 1, 120, 245-246 т. 1, а.с. 12, 65-66 т. 2).

Судовим порядком питання про аліменти на утримання доньки сторін ОСОБА_7 не вирішувалося. Як випливає з обставин справи, підтверджується наявними в ній доказами і матеріалами, батько дитини ОСОБА_2 після розірвання шлюбу добровільно сплачував матері дитини ОСОБА_1 на утримання їхньої доньки щомісячно кошти в сумах від 5000,00 грн (серпень 2020 року березень, серпень 2023 року) до 2500,00 грн (квітень 2023 року), 3000,00 грн (травень-липень 2023 року), які з урахуванням утримуваних банківських комісій надходили в сумах від 4900,00 грн до 2500,00 грн (а.с. 175-178 т. 1, а.с. 19-56 т. 2).

У лютому-березні 2023 року відповідач ОСОБА_2 оплатив лікування зубів доньки ОСОБА_7 загалом на суму 41000,00 грн (а.с. 57-58 т. 2).

За визнанням позивачки ОСОБА_1 вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, даних про її доходи у справі немає. Водночас у справі є певні дані про витрати позивачки на придбання продуктів, ліків у період з липня 2022 року по травень 2023 року на загальну суму 6798,58 грн (а.с. 179-183, 186-189 т. 1).

Відповідач ОСОБА_2 має з 17.12.2007 статус фізичної особи-підприємця, здійснює діяльність у сфері роздрібної торгівлі залізними виробами, будівельними матеріалами, сантехнічними виробами, іншими товарами, виробництва металевих виробів (а.с. 18-19 т. 1 та ін.).

Головне управління ДПС України у Закарпатській області листом від 08.09.2023 № 7130/5/07-16-12-02-10 повідомило Хустський районний суд, що сума задекларованого ФОП ОСОБА_2 доходу від здійснення підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування (2 група, 20%) за період 2021-2022 рр. складає: 2021 рік 1386383,00 грн; 2022 рік 4207945,00 грн (а.с. 90-92 т. 2).

З наявних у справі (а.с. 60-63, 114-129 т. 2), а також доданих відповідачем ОСОБА_2 до апеляційної скарги документів і матеріалів (накладні, платіжні, касові документи, довідки, розрахунки тощо) убачається, зокрема, що:

за оренду торгових площ ФОП ОСОБА_2 сплатив: у 2021 році 324560,00 грн, у 2022 році 512800,00 грн, за січень-липень 2023 року 252700,00 грн, разом 1090060,00 грн;

за даними, які мають документальне підтвердження щодо сплати за придбані товари, витрати на закупівлю товарів склали: у 2021 році щонайменше 529733,29 грн, у 2022 році щонайменше 3075949,05 грн;

у різні періоди часу протягом 2021-2022 рр. ФОП ОСОБА_2 мав від одного до чотирьох найманих працівників, його витрати на заробітну плату та нарахування єдиного соціального внеску склали за 2021 рік 248502,91 грн, за 2022 рік 228500,34 грн, разом 477003,25 грн;

мали місце також витрати на експлуатацію та ремонт автотранспорту, оплату послуг мобільного зв`язку, послуг доступу до мережі Internet, оплату комунальних послуг, а також витрати на забезпечення власного проживання, лікування, на утримання власного житла, на допомогу Збройним Силам України тощо.

У справі містяться банківські виписки АТ КБ «ПриватБанк» за рахунками ОСОБА_2 , якими зафіксовані операції за період з 01.01.2021 по 07.08.2023: за платіжною карткою № НОМЕР_5 (а.с. 94-113 т. 2) і за платіжними картками № НОМЕР_6 (з 04.01.2021 по 31.10.2021) і № НОМЕР_7 (з 07.11.2021 по 07.08.2023) (а.с. 114-129 т. 2).

Дані, що містяться у банківських виписках, вказують на те, що всі три банківські картки більшою чи меншою мірою використовувалися ОСОБА_2 для розрахунків як за особистими потребами (купівля продуктів, ліків, оплата в закладах харчування, оплата відеопрокату тощо), так і в підприємницькій діяльності (придбання рекламних послуг, оплата товарів, отримання оплати за продані товари, перерахування ЄСВ за найманих працівників і т.ін.), а також для розрахунків, які можна віднести як до забезпечення особистої життєдіяльності, так і для забезпечення господарської діяльності (купівля пального для автотранспорту, оплата послуг мобільного зв`язку та послуг доступу до мережі Internet і т.ін.).

За платіжною карткою № НОМЕР_5 надходження за період склали 2237113,23 грн витрати за період 2218227,95 грн, за платіжними картками № НОМЕР_6 і № НОМЕР_7 надходження за період склали 4155228,62 грн витрати за період 4021527,39 грн, утім ці дані не можуть розглядатися у відриві від сукупності інших даних про господарську діяльність і доходи відповідача, оборот за рахунками, до того ж, не розмежований за відповідними призначеннями платежів і надходжень, сам по собі не може свідчити про чистий прибуток відповідача за період, різниця між надходженнями та витратами відображає лише відповідні валові показники і як чистий прибуток розглядатися не може. Надана органом державної податкової служби інформація відображає лише валові доходи ФОП ОСОБА_2 за відповідні періоди та не містить даних про його витрати на господарську діяльність, сплату податків тощо, тоді як такі є значними, тобто, не містить даних про його чистий прибуток.

Окрім цього, позиція про обрахування належних до стягнення аліментів виходячи механічно з різниці між надходженнями та витратами за рахунками відповідача (з визначеної в такий спосіб бази) тягне висновок про те, що за період з 01.01.2021 по 07.08.2023 (31 місяць) база щомісячного доходу відповідача для розрахунку аліментів становитиме 4922,15 грн ((18885,28 грн + 133701,23) : 31 місяць).

Відповідач ОСОБА_2 є власником нерухомого та рухомого майна:

з 04.07.2013 житлового будинку АДРЕСА_9 на земельній ділянці площею 0,0991 га з кадастровим номером :00:002:0375, наданій йому на підставі рішення Виноградівської міської ради від 18.10.2007 № 526, на яку 14.05.2008 видано Державний акт серії ЯЕ № 444358 на право власності на земельну ділянку (а.с. 120, 123-124 т. 1, а.с. 65-67 т. 2);

з 02.03.2023 житлового будинку АДРЕСА_10 на земельній ділянці площею 0,0992 га з кадастровим номером :07:002:0101, подарованих йому ОСОБА_8 на підставі договору дарування земельної ділянки та житлового будинку, посвідченого 02.03.2023 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойкою С.М. за реєстровим № 485 (а.с. 118-119, 125-126 т. 1, а.с. 69-71 т. 2);

з 02.03.2023 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :00:008:0206 по АДРЕСА_6 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, подарованої йому ОСОБА_8 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 02.03.2023 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Стойкою С.М. за реєстровим № 483 (а.с. 119, 127-128 т. 1, а.с. 72-73 т. 2);

у справі міститься також копія Державного акта на право власності на земельну ділянку (серія та номер не читаються), виданого на ім`я ОСОБА_2 20.05.2011 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лачак Г.І. за реєстровим № 1683, на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0376 по АДРЕСА_11 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 122-123 т. 1, а.с. 68 т. 2), однак, даних про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на цю земельну ділянку у справі немає;

отже, на житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_4 ОСОБА_2 набув право власності до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , як до укладення шлюбу набувалося і право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_11 , а житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_5 та земельну ділянку по АДРЕСА_6 набув у власність безоплатно після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 ;

з 12.11.2019 був власником автомобіля марки «Hyundai Santa Fe», 2010 року випуску (а.с. 103 т. 1);

з 27.07.2021 автомобіля марки «Ford F150», 2018 року випуску (а.с. 94 т. 1, а.с. 74 т. 2);

з 26.05.2023 автомобіля марки «Volkswagen ID.4», 2022 року випуску (а.с. 73 т. 1, а.с. 75 т. 2);

довідкою Територіального сервісного центру МВС № 2146 від 15.05.2023 № 31/7/6-830 підтверджується вартість придбання автомобілів: «Ford F150», д/н НОМЕР_3 , у сумі 5000,00 грн; «Hyundai Santa Fe», д/н НОМЕР_8 , у сумі 10000,00 горн; «Volkswagen ID.4», д/н НОМЕР_9 , у сумі 500000,00 грн (а.с. 76 т. 2);

у справі міститься копія розписки ОСОБА_2 , виданої 06.02.2023 ОСОБА_8 про отримання у борг 950000,00 грн на строк до 01.01.2027 (а.с. 77 т. 2);

отже, автомобілі марок «Ford F150» і «Volkswagen ID.4» були придбані ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Регулювання сімейних відносин здійснюється СК України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми за відповідних умов регулюються також нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст.ст. 1, 2, 7, 8 СК України, ст. 3 ЦК України).

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ст. 6 ч. 2);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);

визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1);

жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

Відповідно до Конституції України, норм СК України, які узгоджуються з приписами Конвенції про права дитини:

кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ст. 51 Конституції України);

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; за загальним правилом, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 ч.ч. 1, 2 СК України);

батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України);

за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст. 181 ч. 3);

розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини;

мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів;

суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (182 ч. 2).

У рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

Таким чином, матеріальне утримання дітей є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення (ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

У 2023 році розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років становить 2272,00 грн. З урахуванням динаміки прожиткового мінімуму слід враховувати, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дитини з часом значно дорожчає.

Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення гармонійного розвитку, освіти, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та сумнівів не викликають. Такими самими загальновідомими та загальнозрозумілими обставинами є те, що внаслідок повномасштабного вторгнення Російської Федерації до України та воєнних дій, які тривали на час пред`явлення позову та тривають на час судового розгляду справи, купівельна спроможність населення України значно знизилася, що має наслідком, серед іншого, додаткові матеріальні труднощі в забезпеченні належного утримання дітей.

Маючи на своєму утриманні малолітню дитину позивачка несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і її виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дитину та організацію її життя. З часом відносний розмір матеріальної участі того з батьків, з якого присуджені аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, лише зменшується та, як правило, перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з нього дійсної частки у забезпеченні потреб дитини.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч. 3 ЦПК України). Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України).

У справі немає доказів наявності у відповідача вад здоров`я, відповідач є фізичною особою-підприємцем, реально здійснює господарську діяльність, оперує значними обіговими коштами, має у власності нерухоме та рухоме майно, має доходи, необхідні на придбання відповідного майна, на утримання майна, що вказує на його фактичну спроможність надавати істотно більше матеріальне утримання своїй доньці порівняно з тим, що ним на виконання свого батьківського обов`язку та відповідно до моральних засад суспільства надається добровільно.

За обставинами справи слід визнати, що у позивачки ОСОБА_1 виникли дійсні підстави для вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання їхньої доньки ОСОБА_7 в розмірі в усякому разі більшому, аніж наразі кошти сплачуються відповідачем. Власне недостатність у матері коштів на утримання дитини сумнівів не викликає.

Поряд із цим, позицію в справі жодної зі сторін апеляційний суд не може визнати обґрунтованою та доведеною в повній мірі.

Ставлячи вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі 20000,00 грн щомісячно позивачка виходила з майнового становища відповідача, який займається підприємницькою діяльністю, має великі доходи та цінне нерухоме і рухоме майно. Втім, позивачка не врахувала дійсних обставин такої діяльності та набуття відповідачем статків.

Підприємництво здійснюється на власний ризик і само по собі не гарантує прибутковості, тягне також і боргові зобов`язання, матеріальні збитки, інші втрати, а наявні в обороті кошти і валовий дохід не є тотожними прибутку. Власне розміру прибутку відповідача в необхідних для визначення заявлених до стягнення аліментів позивачка в належний процесуальний спосіб не довела і відповідних заперечень проти позову не спростувала.

З огляду на презумпцію правомірності правочинів і набуття права власності отримання відповідачем у власність безоплатно нерухомого майна після розірвання шлюбу з позивачкою не може братися до уваги як доказ здійснення саме ним витрат на придбання цього майна. Наявність у відповідача нерухомого майна, набутого у власність до укладення шлюбу з позивачкою, до того ж, теж на безоплатній основі, не є обставиною, яка підлягає врахуванню при визначенні розміру аліментів, вимогу про стягнення яких пред`явлено через значний час після розірвання шлюбу.

Придбання відповідачем автомобілів після розірвання шлюбу, хоча б такі і використовувалися також і в підприємницькій діяльності, підлягає врахуванню в спорі, як підлягає врахуванню і загальний рівень матеріальної забезпеченості відповідача, рівень його достатку.

Водночас і позивачка є працездатною, будь-яких даних про вади здоров`я чи інші об`єктивні перешкоди для її працевлаштування, для вжиття активних заходів для цього у справі немає. Немає й даних про вади здоров`я у дитини чи інші обставини, які б перешкоджали її нормальному розвитку, навчанню, працевлаштуванню матері, давали б підстави для подальшого перебування у відпустці по догляду за дитиною (ст. 179 ч. 7 КЗпП України, ст. 25 ч. 1 п. 3 Закону України «Про відпустки».

Обґрунтування позову тим, що найкращим інтересам дитини відповідатиме навчання у приватному платному навчальному закладі само по собі хоча і враховує найкращі інтереси дитини, не може слугувати безумовною підставою для призначення аліментів у заявленому розмірі. Здобуття безоплатно середньої освіти забезпечується державою та покладає відповідні обов`язки на батьків дитини, тоді як здобуття дитиною освіти у приватній школі на платній основі є правом, а не обов`язком, це питання є предметом обговорення між батьками дитини, які відповідне рішення приймають за своєю згодою.

Утримання будинку за місцем проживання позивачки з донькою є обов`язком власника будинку матері позивачки. Позивачка як мешканець будинку (член сім`ї власника будинку) зобов`язана брати участь у витратах на оплату комунальних послуг, проте, така участь повинна здійснюватися за рахунок власних коштів, доходів. Посилання на такі обставини в контексті стягнення аліментів необґрунтоване, позаяк аліменти є власністю дитини, а не її матері, яка повинна розпоряджатися ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ст. 179 ч.ч. 1, 2 СК України), тобто, безпосередньо на утримання дитини, її забезпечення, розвиток, навчання тощо.

Неможливо погодитись і з позицією відповідача, який вважає, що інтересам дитини відповідатиме стягнення з нього аліментів у подвійному розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто, станом на 2023 рік 4544,00 грн на місяць, що означає недопустиме за обставинами справи фактичне зменшення вже досягнутого здійснюваними сплатами рівня забезпечення дитини. Відповідатиме найкращим інтересам дитини, її правам, а також моральним засадам суспільства та принципу справедливості визначення розміру аліментів на рівні, що певним чином корелюватиметься з рівнем матеріальної забезпеченості її батька, на достатньо вагому частку якого рідна донька управі обґрунтовано розраховувати та очікувати.

Таким чином, обидві сторони не враховували повною мірою вимоги закону та обставини, що мають істотне значення в спорі, не надали на повне підтвердження своїх позицій у справі докази.

Задовольняючи позов повністю суд першої інстанції враховував по суті лише доводи позивачки та не дав належної оцінки обставинам справи і наявним доказам оцінки в сукупності та взаємозв`язку, тому стягнув аліменти в розмірі, який не був належним чином обґрунтований і доведений. Доводи відповідача щодо відсутності належних і доведених підстав для стягнення аліментів у заявленому розмірі відповідною мірою заслуговують на увагу. Із врахуванням фактів, установлених під час судового розгляду, суд не має підстав залишати поза оцінкою в контексті обставин, що мають значення в справі, докази, що були надані відповідачем, та наведені ним доводи. Суд зауважує, що зважаючи на обставини справи присуджений судом розмір аліментів у 20000,00 грн щомісячно є надмірним і не узгоджується із законом.

Тож рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів у розмірі 20000,00 грн на дитину не може бути визнане достатньо обґрунтованим.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, його половини чи іншої частини, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання колегії суддів, з урахуванням фактичних обставин справи, реалій життя в Україні, які існують на час виникнення і вирішення спору, динаміки значення базового соціального стандарту та маючи на увазі забезпечення тривалого та достатньо стабільного матеріального утримання малолітньої дитини аліменти у твердій грошовій сумі 10000,00 грн щомісячно на дитину узгоджуватимуться з вимогами закону, протягом тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, який відповідатиме інтересам дитини, покриватиме суттєву частину витрат на дитину і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

Такий розмір аліментів майже вчетверо перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину та удвічі перевищує розмір, узгоджений сторонами раніше, забезпечуватиме тривалу, реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини та зважаючи на фактичні обставини не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини.

Необхідно також враховувати, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін., відповідатиме інтересам дитини, моральним засадам суспільства та принципам добросовісності і справедливості також вирішення питання про аліменти на дитину відповідно до положень ст.ст. 189, 190 СК України.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги результат виконання сторонами обов`язку доказування обставин, що мають значення в справі, та встановлені під час апеляційного розгляду обставини, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, висновок якого власне щодо необхідності стягнення аліментів відповідає закону та обставинам справи, змінити, виключити з нього судження про необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у 20000,00 грн щомісячно, а в другому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «по 20000 гривень» замінити цифрами і словами «по 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.)», залишивши в іншій частині апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково,

рішення Хустського районного суду від 18 вересня 2023 року змінити,

виключити з його мотивувальної частини судження про необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у 20000,00 грн щомісячно, в другому абзаці резолютивної частини рішення цифри і слова «по 20000 гривень» замінити цифрами і словами «по 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.)».

В іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді