Справа № 462/2120/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Демидюк О.В.

з участю представника позивачки - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивачка 29 березня 2023 року звернулася до суду з позовом, у подальшому зменшивши позовні вимоги, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., позивачціналежить на праві спільної часткової власності будинок АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаного будинку є ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Відповідно до умов п. 9 договору купівлі-продажу від 28.12.2022 у строк до 11.01.2023 продавець ОСОБА_7 зобов`язувався знятися з реєстраційного обліку разом із членами своєї сім`ї. Однак зазначений пункт договору не виконаний належним чином, оскільки у будинку по даний час зареєстрований офіційно син продавця ОСОБА_7 ОСОБА_3 , що підтверджується офіційною письмовою відмовою щодо зняття його реєстрації від державних органів. Позивачка здійснила всі можливі позасудові дії щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, проте звернення до суду є одним із можливих і законних способів захисту її порушених прав. За наведеного, враховуючи, що відповідач, як член сім`ї колишнього власника будинку, втратив право користування спірним житловим приміщенням, просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 07.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснила, що на виконання умов договору купівлі-продажу 7/10 часток житлового будинку від 08.12.2022, сім`я колишнього власника частини будинку - ОСОБА_7 , в тому числі і відповідач, звільнила спірне житлове приміщення, забравши всі свої особисті речі та передавши ключі від такого. Однак у порушення умов вказаного договору відповідач по даний час не знявся з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушуються права позивачки як нового власника спірного житлового приміщення. За наведеного просить визнати відповідача, який є членом сім`ї колишнього власника спірного житлового приміщення таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, а також стягнути з нього на користь позивачки 15000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу та 1073,60 гривень сплаченого судового збору.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, відтак, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи та ухвалення заочного рішення на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Треті особи -ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у судове засідання не з"явилися, проте подали до суду клопотання, в якому позов ОСОБА_2 підтримали та просять визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Також просять справу розглядати без їх участі, що суд вважає можливе.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення частково.

За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 28 грудня 2022 року уклали договір купівлі-продажу 7/10 часток житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., за умовами якого продавець ОСОБА_7 продала, а покупець ОСОБА_2 придбала 7/10 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 9 вказаного договору, у строк до 11 січня 2023 року продавець зобов`язується знятись із реєстраційного обліку разом із членами своєї сім`ї, звільнити 7/10 часток будинку від речей домашньої обстановки і вжитку, сплатити заборгованість за комунальні послуги та надати їх для безперешкодного користування покупцю разом з комплектом ключів.

Також судом встановлено, що сім`я ОСОБА_7 до визначеного договором строку звільнила 7/10 часток будинку АДРЕСА_1 , забравши всі свої речі з такого, та передала ОСОБА_2 ключі від будинку. Також ОСОБА_7 знялася з реєстраційного обліку за цією адресою.

Згідно будинкової книги, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

27.01.2023 ОСОБА_2 звернулася до органу реєстрації Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , подавши необхідні документи, однак у знятті з реєстрації місця проживання останнього було відмовлено на підставі п.п.2 п.87 постанови КМУ №256 від 07.02.2022.

Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №13835 від 04.04.2023, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

З пояснень представника позивачки та акту від 26.05.2023 встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з березня 2022 року.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, яка є відображенням норм Конституції у галузевих нормативно-правових актах, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

У п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05.11.2014 року (справа №6-158цс14), яка є обов`язковою до застосування судами на підставі ст. 360-7 ЦПК України, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Суд зазначає, що ОСОБА_3 не був власником/співвласником спірного житлового приміщення, а відтак його право користування вказаним приміщенням є похідним від права користування ним його матір`ю ОСОБА_7 , чиє право власності припинилося внаслідок чинного договору купівлі-продажу.

Враховуючи наведене та беручи до уваги, що ОСОБА_3 , як член сім`ї колишнього власника житлового приміщення, втратив право користування спірним житлом, у якому він не проживає більше року, приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки 15000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг №19/11 від 19.11.2022, складеного 29.05.2022, адвокатом Мельник А.С. надано наступні правничі послуги: представництво і захист інтересів особи у судових органах 10000 грн (сума оплати вказана за усі судові засідання, у яких адвокатом було здійснено захист та представництво), станом на 29.02.2023; підготовка позовної заяви 3500 грн по справі, від імені адвоката по справі, станом на 29.02.2023; подача документів до суду 1500 грн, від імені адвоката по справі, станом на 29.02.2023 /а.с.90/.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що заявлені представником позивача витрати на оплату послуг правничої допомоги в розмірі 15000 гривень за участь у даній цивільній справі не можуть вважатись розумними та співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, предметом позову.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання позову, участі у судових засіданнях, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 гривень є завищеними, та приходить до висновку про стягнення цих витрат у розмірі 6000 гривень.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1073 гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовом задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1073 гривні 60 копійок судового збору та 6000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а всього 7073 гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Треті особи: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1

ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 07.07.2023.

Суддя: