Постанова

Іменем України

30 червня 2023 року

місто Київ

справа № 185/8140/15-ц

провадження № 61-1151св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестхіллс Веста»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року, постановлене суддею Гавриловим В. А., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум», банк), від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Форум» (далі - уповноважена особа Фонду), звернулося до суду з позовом, просило стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 5 520, 37 дол. США та 1 608, 19 грн.

Банк вимоги позову обґрунтовував тим, що 10 вересня 2008 року ця кредитна установа та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0271/08/03-ENfvW, на підставі якого останньому надано кредит у сумі 16 000, 00 дол. США для придбання житла.

Того ж дня банк з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 уклав договори поруки на забезпечення належного виконання умов кредитного договору.

ПАТ «Банк Форум» посилалося на те, що боржник належно не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим станом на 20 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 5 520, 37 дол. США та пенею у розмірі 1 608, 19 грн.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк Форум» про захист прав споживачів, у якому, посилаючись на статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним кредитний договір від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW, укладений між ним та ПАТ «Банк Форум».

Вимоги зустрічного позову обґрунтовував тим, що під час укладення кредитного договору банк свідомо та навмисно увів його в оману щодо істотної умови договору, його ціни, абсолютного значення подорожчання кредиту та відсоткової ставки. Також банк не виконав переддоговірну роботу та не повідомив інформацію про інші схеми кредитування.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської обставі від 12 грудня 2017 року, Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області позов ПАТ «Банк Форум» задовольнив.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW в розмірі 5 520, 37 дол. США та 1 608, 19 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що банк виконав свої зобов`язання за оспорюваним кредитним договором, а відповідачі належно не виконували свої зобов`язання, у зв`язку із чим виникла визначена банком заборгованість. Укладаючи кредитний договір, банк діяв у межах своєї компетенції та з дотриманням вимог чинного законодавства України, тому немає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Постановою від 09 вересня 2020 року Верховний Суд скасував рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року, передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд звернув увагу на те, що різниця між розміром відсоткової ставки за користування кредитом, зазначеним у пункті 1.3 кредитного договору, та розміром реальної відсоткової ставки, розрахованої експертом, становить 2, 73 %, проте суди не зазначили, чи є підстави для визнання певних умов кредитного договору недійсним. Встановивши, що реальна відсоткова ставка за кредитом становить 13, 23 %, що на 2, 73 % більше, ніж обумовлено у кредитному договорі, суд апеляційної інстанції не дослідив та не зробив будь-яких висновків щодо того, чи впливає ця обставина на вирішення позову банку про стягнення кредитної заборгованості, не перевірив правильність розміру нарахованих та пред`явлених банком вимог.

Також Верховний Суд зауважив, що, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд взагалі не надали правової оцінки доводам зустрічного позову про недійсність укладеного правочину з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вимоги до вмотивованості судового рішення.

Ухвалою від 16 вересня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області замінив позивача ПАТ «Банк Форум» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестхіллс Веста» (далі - ТОВ «ФК «Інвестхіллс Веста»).

Рішенням від 28 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області позов ТОВ «ФК «Інвестхіллс Веста» задовольнив.

Стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Інвестхіллс Веста» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW в розмірі 5 520, 37 дол. США та 1 608, 19 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі належно не виконували свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість в розмірі, не спростованому ними.

Суди не встановили підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки позичальник був ознайомлений зі всіма умовами укладеного договору. Розмір наданих у кредит грошових коштів та розмір плати за їх користування співпадають з умовами укладеного договору. Також суди врахували, що ОСОБА_1 не посилається на конкретні складові ціни договору як його істотної умови, з якими він не був ознайомлений при укладенні договору, що виключає факт омани з боку банку.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 18 січня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов

ПАТ «Банк Форум», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ФК «Інвестхіллс Веста», залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підставами касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у цій справі № 185/8140/15-ц (провадження № 61-2079св18), та під час нового розгляду не виконали вказівок суду касаційної інстанції;

- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини, які мають істотне значення для правильного розгляду справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ТОВ «ФК «Інвестхіллс Веста» у березні 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Воробйовій І. А.

Ухвалою від 14 березня 2023 року Верховний Суд задовольнив клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження, поновив заявнику цей строк, відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та відмовив заявнику у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Розпорядженням в. о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Пан Г. від 31 травня 2023 року № 696/0/226-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 185/8140/15-ц

(провадження № 61-1151св23) у зв`язку з обранням судді Воробйової І. А. до Великої Палати Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2023 року справу призначено та наступного дня передано судді-доповідачеві Погрібному С. О.

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Акціонерний комерційний банк «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_1 10 вересня 2008 року уклали кредитний договір № 0271/08/03-ENfvW, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 16 000, 00 дол. США для придбання житла, строком до 09 вересня 2018 року, зі сплатою 10, 5 % річних.

Згідно з меморіальним валютним ордером від 10 вересня 2008 року № 4251682 ОСОБА_1 отримав від банку кредитні кошти в розмірі 16 000, 00 дол. США.

На час укладення кредитного договору ПАТ «Банк Форум» мало видані Національним банком України банківські ліцензії на зайняття відповідною банківською діяльністю, у тому числі на проведення операцій з іноземною валютою.

10 вересня 2008 року ПАТ «Банк Форум» уклало з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 договори поруки № 07-855/08, № 07-86/08, № 07-857/08 на забезпечення виконання умов кредитного договору, за умовами яких поручителі відповідають перед кредитором як солідарні з позичальником боржники.

У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором станом на 20 липня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 5 520, 37 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом 5 489, 69 дол. США, заборгованості за процентами 30 69 дол. США, а також нарахована пеня в розмірі 1 608, 19 грн.

У висновку судової економічної експертизи від 14 липня 2017 року № 1287 з`ясовано, що згідно з умовами кредитного договору від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ЕNfvW сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача дорівнює 25 905, 51 дол. США, реальна процентна ставка - 13, 23 %, абсолютне значення подорожчання кредиту 9 905, 51 дол. США.

Дані таблиці, наведеної в Умовах кредитування фізичних осіб АКБ «Форум» до кредитного договору від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW, відповідають вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), в частині надання інформації про суму кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту, платежів на користь третіх осіб. Сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача дорівнює 25 905, 51 дол. США. Розрахунки банку, зазначені в таблиці, наведеній в Умовах кредитування фізичних осіб АКБ «Форум», в цій частині підтверджуються даними дослідження.

Розрахунку показників сукупної вартості споживчого кредиту у виді реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за кредитним договором від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW немає, що не відповідає вимогам Правил № 168.

За даними експертного дослідження розмір абсолютного значення подорожчання кредиту, розрахований відповідно вимог Правил № 168, становить 9 905, 51 дол. США, а розмір реальної процентної ставки, розрахований відповідно вимог Правил № 168, - 13, 23 %. Різниця між розміром відсоткової ставки за користування кредитом, зазначеним у пункті 1.3 кредитного договору від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW, та розміром реальної відсоткової ставки, розрахованим при проведенні дослідження відповідно вимог Правил № 168, становить 2, 73 %.

Право, застосоване судом

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для забезпечення чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ПАТ «Банк Форум» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW в розмірі 5 520, 37 дол. США та 1 608, 19 грн.

ОСОБА_1 на підставі статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсним кредитний договір від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, оспорюваний договір споживчого кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних його умов, мали потрібний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору не пред`являв додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину.

Виконуючи приписи статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк ознайомив позичальника з діючими умовами кредитування, той під підпис отримав Умови кредитування АКБ «Форум», які містять відомості про суму кредиту та мету кредитування, строк кредитування, номінальну відсоткову ставку та метод розрахунку процентів, розмір платежів на корить третіх осіб за надані супутні послуги, умови дострокового погашення, суми платежів за розрахунковими періодами протягом всього строку кредитування із зазначенням розподілу коштів щомісячного платежу на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, з чим позичальник погодився під час укладення оспорюваного кредитного договору.

У висновку судової економічної експертизи від 14 липня 2017 року № 1287 зазначено, що розрахунку показників сукупної вартості споживчого кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за кредитним договором від 10 вересня 2008 року

№ 0271/08/03-ENfvW немає, що не відповідає вимогам Правил № 168.

Експерт зазначив, що розмір абсолютного значення подорожчання кредиту, розрахований відповідно вимог Правил № 168, становить 9 905, 51 дол. США, розмір реальної процентної ставки, розрахований відповідно цих Правил, становить 13, 23 %. Різниця між розміром процентної ставки за користування кредитом, зазначеним у пункті 1.3 кредитного договору від 10 вересня 2008 року № 0271/08/03-ENfvW, та розміром реальної процентної ставки, розрахованим при проведенні дослідження, дорівнює 2, 73 %.

Водночас експерт встановив, що сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача дорівнює 25 905, 51 дол. США та в цій частині відповідає Правилам № 168.

Верховний Суд наголошує, що незазначення абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Такі обставини враховуються при перевірці правильності розрахунку кредитної заборгованості та на дійсність правочину не впливають.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком, відсотки розраховувалися за ставкою, зазначеною в оспорюваному договорі, а саме 10, 5 % річних, а не за реальною процентною ставкою 2, 73 %, що могло б слугувати підставою для перерахунку заборгованості. Зокрема, згідно з розрахунком заборгованості в період з 10 до 30 вересня 2008 року до сплати підлягали проценти в розмірі 98, 00 дол. США, обраховані за такою формулою: 16 000, 00 дол. США * 10, 5 %*21 день/360 днів * 100, 0 %, де 16 000, 00 дол. США - це сума, на яку нараховуються відсотки,

10, 5 % - процентна ставка, 21 день - це період нарахування процентів з 10 до 30 вересня 2008 року, 360 днів - це кількість календарних днів у році згідно з пунктом 2.6 кредитного договору.

Отже, нарахування заборгованості здійснювалося, виходячи саме з відсоткової ставки, узгодженої сторонами правочину, тобто в розмірі 10, 5 %, тому підстав для перерахунку заборгованості, визначеної банком та стягнутої судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, немає.

ОСОБА_1 не надав до суду власного розрахунку заборгованості, розрахунок, поданий банком, не спростував, клопотання про призначення судової експертизи для визначення дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, з урахуванням умов кредитування та сплачених за договором сум, не заявляв.

Тож Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з поручителів солідарно з позичальником заборгованості за кредитним договором в розмірі 5 520, 37 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом 5 489, 69 дол. США та заборгованості за процентами 30 69 дол. США, а також нарахованої пені в розмірі 1 608, 19 грн.

Верховний Суд врахував, що у пункті 7.2 кредитного договору сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов`язалися надалі будь-яких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Сторони погодилися, що договір відображає повне розуміння ними його предмету та інших питань, зазначених у договорі. Умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору (пункт 7.7 договору).

Підписавши кредитний договір та Умови кредитування АКБ «Форум», ОСОБА_1 погодився зі встановленими умовами, згоду на укладення договору не відкликав, у подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого періоду часу та не звертався до банку із приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації щодо виконання зобов`язань, не пред`являв претензій з приводу того, що йому є незрозумілими умови кредитного договору.

Установивши, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали потрібний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення оспорюваного договору позичальник не пред`являв додаткових вимог про надання додаткової інформації щодо умов договору та у подальшому виконував їх; зміст кредитного договору та додатків до нього містить повну інформацію про умови кредитування, вартість кредиту, відсоткову ставку, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували правила статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, та зробили обґрунтовані висновки про невстановлення підстав для визнання недійсним кредитного договору на підставі зазначених правових норм.

Висновок експерта, який за правилами частини першої статті 110 ЦПК України не має заздалегідь встановленої сили для суду і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, не спростовує дійсності кредитного договору та міг бути підставою лише для правильного обрахування суми боргу позичальника перед банком, в разі встановлення судом обставин, що свідчать про помилковість наведених банком розрахунків заборгованості.

Водночас у справі, що переглядається, розрахунок заборгованості за кредитним договором позичальник та поручителі не спростували, розрахунок процентів здійснювався за ставкою 10, 5 % річних, узгодженою сторонами правочину в пункті 1.3 кредитного договору.

Враховуючи викладене, обставини, які б свідчили про здійснення банком нечесної підприємницької практики та про введення ОСОБА_5 в оману, є недоведеними, зокрема самий факт обману, наявність умислу в діях банку, спрямованого на введення позичальника в оману щодо умов кредитування, тому не існує правових підстав для визнання недійсним кредитного договору на підставі статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням встановлених обставин, суди зробили обґрунтовані висновки про невстановлення підстав для визнання недійсним кредитного договору як в цілому, так і в певній частині, оскільки під час розгляду справи позивач за зустрічним позовом не подав до суду належних та достатніх доказів на спростування презумпції правомірності правочину.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у цій справі № 185/8140/15-ц

(провадження № 61-2079св18), та під час нового розгляду не виконали вказівок суду касаційної інстанції.

У наведеній постанові Верховний Суд зазначив, що висновки судової експертизи щодо невідповідності певних умов договору вимогам Правил № 168 не є підставою для визнання кредитного договору недійсним повністю. Втім, суди не зробили будь-якого висновку про те, чи є підстави для визнання недійсними певних умов кредитного договору. Встановивши, що реальна процентна ставка за кредитом становить 13, 23 %, що на 2, 73 % більше, ніж обумовлено у кредитному договорі, суд апеляційної інстанції не дослідив, чи впливає ця обставина на вирішення позову банку про стягнення кредитної заборгованості, не перевірив правильність розміру нарахованих та пред`явлених банком вимог. Також Верховний Суд звернув увагу на те, що суди не дали правової оцінки доводам зустрічного позову про недійсність кредитного договору з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи викладене, Верховний Суд скасував рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суди виконали зазначені вказівки Верховного Суду та дійшли переконання, що банк обрахував заборгованість за кредитним договором з дотриманням узгоджених сторонами умов кредитування; незазначення у умовах кредитування реальної процентної ставки не є підставою для визнання недійсним кредитного договору як в цілому так і в частині певних умов; ця обставина не вплинула на розрахунок заборгованості; доводи ОСОБА_1 про невідповідність договору статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не підтвердилися.

Відповідно суди першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, що переглядається, повністю виконали вказівки Верховного Суду, наведені в постанові від 09 вересня 2020 року у цій справі № 185/8140/15-ц

(провадження № 61-2079св18).

Верховний Суд наголошує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є, зокрема, неврахування судами висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. ОСОБА_1 в касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень визначив виключно постанову Верховного Суду, ухвалену у цій справі, якою справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Заявник послався на окремі висновки з цієї постанови, а саме: на вказівки суду касаційної інстанції, які мали виконати суди під час нового розгляду, що не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, оскільки у касаційній скарзі має бути посилання саме на висновок Верховного Суду щодо застосування норми права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить викладу інших підстав касаційного оскарження, визначених у частині другій статті 389 ЦПК України. Доводи касаційної скарги зводяться до вимоги здійснити переоцінку досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували обставини, які мають значення для вирішення справи, не підтвердилися. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин.

У касаційній скарзі заявник не навів переконливих доводів на обґрунтування порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права під час вирішення спору. Доводи касаційної скарги зводяться до власного викладу обставин справи, непогодження із встановленими судами фактичними обставинами справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

З урахуванням встановлених судами обставин справи, що переглядається, та законодавчо визначених меж розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для нового розподілу судових витрат не встановлені.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак