Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/28298/21
Номер провадження 22-ц/824/14232/2023
Головуючий у суді першої інстанції Н. В. Сіромашенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
28 грудня 2023 року місто Київ

Номер справи 761/28298/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н.В., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання дітей: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви до суду. Також просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, до досягнення молодшим сином трьох років.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 02.06.2012 уклала шлюб з відповідачем, який було зареєстровано у Центральному відділі Державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 942. Від шлюбу у сторін народилися діти: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на момент звернення з позовом до суду, проживають разом з позивачем і перебувають на її утриманні. Позивач вказала, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Оскільки відповідач є працездатним, тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей та на її утримання. Так як добровільно з відповідачем про сплату аліментів домовитися не вдалося, тому вона звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.07.2021, до досягнення дітьми повноліття. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення позову про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання малолітніх дітей скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні цієї частини позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції у порушення вимог закону розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження. Також суд безпідставно не прийняв до спільного розгляду з первісною позовною заявою подану ним зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на свою користь, не ухваливши з цього приводу жодного судового рішення. Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх спільних дітей суд першої інстанції не взяв до уваги надані відповідачем докази проживання дітей разом з їхнім батьком як в Україні так і у Канаді, а не з матір`ю. Також звернув увагу на те, що суд не прийняв до уваги та не дослідив чеки та квитанції на підтвердження добровільного утримання дітей, помилково вказавши, що батько дітей не надає матеріальну допомогу дітям. Зокрема не врахував намагання відповідача укласти з позивачем мирову угоду щодо утримання дітей їх батьками. Крім того звернув увагу на те, що судом не було враховано, що усі потреби дітей відповідно до їх віку у матеріальному забезпеченні покриваються виплатами грошових коштів від Уряду Канади, оскільки діти проживають у Канаді.

Також вказав, що судом не було розглянуто подане ним клопотання про врегулювання спору за участі судді. У зв`язку із тим, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідача, не надав належної оцінки причинам неможливості прибути у судове засідання, відповідач був позбавлений можливості скористатися своїм правом на захист своєї правової позиції та надати пояснення у судовому засіданні.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не скористалася.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів щодо апеляційного оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 на її користь аліментів на її утримання до повноліття молодшого сина, колегія суддів законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині не перевіряє.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох дітей до їх повноліття, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем вимог в цій частині, оскільки відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами можливість сплати аліментів на двох спільних дітей сторін у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, до досягнення дітьми повноліття.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2012 по 08.12.2022.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач у справі є батьком дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2022 у справі № 761/30843/21 надано дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей за адресою місця реєстрації батька - ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01.08.2022 проживають разом з матір`ю в м. Торонто, Канада. Відповідач також проживає в м. Торонто, Канада.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей ОСОБА_1 посилалася на те, що діти проживають разом з нею, вона самостійно несе витрати на утримання дітей, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Так, за змістом статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно положень статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції врахував як матеріальне становище позивача, з якою проживають діти та яка утримує дітей, так і матеріальне становище відповідача, який матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, вірно встановивши відсутність доказів неспроможності надання відповідачем такої допомоги за станом здоров`я, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів, який буде стягуватись на утримання дітей, повинен бути встановлений у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Доводи апеляційної скарги не місять доказів проживання дітей разом з батьком. Натомість судом було вірно встановлно, що діти сторін проживають разом із їх матір`ю у м. Торонто, Канада, що повністю узгоджується із наявними у матеріалах справи доказами, яким суд надав належну оцінку, що відобразив у мотивувальній частині рішення.

Надані відповідачем докази проживання дітей разом з ним як в Україні так і у Канаді, а не з матір`ю не підтверджують зазначеного факту та не свідчать про матеріальне утрамання батьком своїх малолітніх дітей.

При визначенні розміру аліментів, суд виходив із засад розумності та справедливості, враховувавши можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дітей з боку позивача, для забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку.

Доводи апеляційної скарги у тому, що матеральні потреби дітей повіністю забезпечені за рахунок матеральної допомоги, яку наразі надає Уряд Канади не позбавляє права того з батьків, з ким проживають діти, на стягнення аліментів на утримання дітей та не звільняє є батька дітей від виконання свого обов`язку щодо матеріального утримання своїх дітей.

Таким чином, ураховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дитини, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, який не заважає останньому працевлаштуватися та отримувати заробітну плату, а також те, що відповідач не є інвалідом та на його утриманні не перебувають непрацездатні особи, колегія суддів, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача.

Доводи апелянта щодо добровільної сплати ним коштів на утримання дітей та, як наслідок, відсутність спору не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів, оскільки докази узгодження сторонами добровільного способу виконання батьком свого обов`язку з утримання дітей, зокрема нотаріально посвідчений договір, у матеріалах справи відсутні. Про відсутність такої домовленості свідчить і сам факт звернення позивачки до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей.

Окрім того, наявність рішення суду про стягнення аліментів не перешкоджає ОСОБА_2 виконувати свій обов`язок, визначений у рішенні, у добровільному порядку.

З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що розмір аліментів, визначений судом першої інстанції, в повній мірі відповідає потребам та інтересам дітей, а судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не було ухвалено рішення щодо поданого ним зустрічного позову, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки у матеріалах справи міститься ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2023, якою відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті поданого ним зустрічного позову про стягнення аліментів з ОСОБА_1 до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги у тому, що судом не було розглянуто клопотання відповідача про розгляд справи у загальному позовному провадженні та врегулювання спору за участі судді, так як вказані клопотання були вирішені судом під час розгляду справи 15.06.2023, що відображено у протоколі судового засідання.

Загалом під час перегляду справи апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б слугували обов`язковою підставою для скасування судового рішення, яке переглядається.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його перегляду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі відповідача, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає подану ним апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.07.2021, до досягнення дітьми повноліття, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна