ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м.Суми

Справа №591/2639/22

Номер провадження 22-ц/816/1027/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу та уточнену апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 квітня 2023 року в складі судді Шелєхової Г.В.., постановлене в м. Суми, повний текст рішення постановлено 26 квітня 2023 року

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в липні 2022 року та остаточно уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 26 973,56 грн., 3269,52 грн. належну виплату за час простою, 1036,20 грн. втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати коштів, 19800,00 грн. компенсації за час затримки виплати заробітної плати, 21 987,28 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 20260,02 грн. середнього заробітку за час порушення строків виплати належних звільненому працівнику та 15 000,00 грн. моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що починаючи з червня 2018 року він перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та працює на посаді водія автотранспортних засобів. Вказує, що з початком війни в Україні відповідач не забезпечував його роботою, оскільки не організовував перевезень. 14.03.2022 року він уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням Сумської міської територіальної громади № 3, про що повідомив відповідача в усному порядку та шляхом направлення смс повідомлення 20.03.2022 року та 02.05.2022 року. Вказує, що відповідач з лютого по день звернення до суду з позовом не виплачував йому заробітної плати, а 25.05.2022 року надав йому повідомлення про звільнення з посади через ліквідацію ФОП з 31.07.2022 року. Зазначає, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував йому заробітної плати, а тому вона підлягає виплаті з урахуванням компенсації. Крім того, з 2018 року він жодного разу не скористався своїм правом на щорічну відпустку, яка не може бути меншою за 24 календарних дні, а тому має право на її компенсацію.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 1 березня 2022 року по 13 квітня 2022 року у розмірі 9 425 грн.00 коп., середній заробіток за час виконання громадських обов`язків за період з 14 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року у сумі 20 150 гр. 00 коп., компенсацію за невикористану відпустку з 18 липня 2018 року по 31 липня 2022 року у розмірі 17 948 грн. 32 коп. та 1500,00 грн. моральної шкоди.

В іншій частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що за період з 1 березня 2023 року по 13 квітня 2022 року, заробітна плата позивачу виплачена не була, а тому вказана вимога підлягає задоволенню. Оскільки частиною 1 ст. 119 КЗПП України передбачено, що на час виконання державних та громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівником гарантується збереження місця роботи (посади) і середній заробіток. Таким чином, відповідач повинен був нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 середній заробіток під час перебування останнього в лавах Добровольчого формування територіальної оборони. Також позивачу підлягає виплата компенсації за невикористану ним відпустку. Врахувавши встановлені обставини справи, характер та обсяг страждань позивача в зв`язку з невиплатою заробітної плати, їх тривалість та, виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, суд визначив розмір завданої позивачу моральної шкоди в сумі 1500 гривень. Оскільки відповідач у зв`язку з веденням бойових дій на території Сумської області, в тому числі в м. Суми, був позбавлений можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність в повній мірі, так як підприємства на території міста не працювали, з огляду на що була відсутня необхідність в перевезеннях працівників на роботу, суд не встановив підстав для стягнення з відповідача втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати, суми компенсації за час затримки виплати заробітної плати, середнього заробітку за час порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24.05.2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3224 грн 00 коп. В іншій частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час виконання громадських обов`язків та ухвалити нове, яким в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити, та стягнути з нього середній заробіток за час виконання громадських обов`язків в сумі 12888 грн. 08 коп.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що 07.06.2018 року між ним та позивачем було укладено трудовий договір, за яким позивач був працевлаштований на посаду водія автотранспортних засобів. Вказує, що в останнє позивач працював 24.02.2022 року, а в подальшому по день свого звільнення (31.07.2022 року) взагалі не працював. Вказує, що позивач самоусунувся від виконання своїх трудових обов`язків, а саме не забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу, справності його обладнання, відповідно до вимог, що стосуються безпеки дорожнього руху і охорони навколишнього середовища, не виконував роботи із щоденного технічного обслуговування транспортного засобу та взагалі не виходив на роботу. Вказує, що місце перебування працівника під час простою не визначене, тому визначається роботодавцем шляхом видання розпорядчого документу. Вказує, що ним наказ про простій не видавався. Вказує, що відсутність позивача на робочому місці є порушенням ст. 139 КЗпП України, тобто судом прийнято рішення про оплату позивачу прогулу. Вказує, що зважаючи на специфіку служби в територіальній обороні, яка може передбачати не постійне, а періодичне залучення працівника до виконання його обов`язків, роботодавцю слід виходити з рівня залучення працівника до виконання таких обов`язків, кількості робочого часу, який витрачає працівник на цю діяльність та ефективність і можливість виконання його обов`язків за трудовим договором, а тому не потрібно в обов`язковому порядку видавати наказ про увільнення працівника від виконання роботи за трудовим договором. Якщо працівник знаходиться в ТРО неповний робочий день, то потрібно розраховувати середньо годинну заробітну плату. Оскільки позивач виконував свої обов`язки в територіальній обороні не кожен день, то відповідно до часу виконання ним своїх обов`язків він повинен виплатити 12888 грн. 08 коп. Вказує, що суд прийняв заяву про уточнення позовних вимог з порушенням процесуальних строків чим порушив норми процесуального права.

25.05.2023 року від відповідача до апеляційного суду надійшла уточнена апеляційна скарга, доводи та мотиви якої фактично зводяться до доводів та мотивів, що викладені в апеляційній скарзі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній не погоджується з доводами викладеними в ній та зазначає, що відповідач самостійно здійснював ремонтні роботи автотранспортних засобів, в разі якщо необхідно здійснювати розбирання головних механізмів. Вказує, що відповідач не мав найманих працівників слюсарів та механіків тощо. Крім того, відповідач не довів того, що він забезпечував роботою своїх працівників, він не пропонував роботу позивачу, що передбачена трудовим договором. Зазначає, що він протягом березня квітня 2022 року ніс службу в режимі доба чергування доба відпочинку, а з 23.04.2022 року в режимі доба чергування дві доби відпочинку. Крім того, доводи відповідача про порушення судом строків для прийняття заяви про зміну предмету та підстав позову є надуманими. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 1 березня 2022 року по 13 квітня 2022 року та середнього заробітку за час виконання громадських обов`язків за період з 14 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року, а в іншій частині сторонами не оскаржується, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в неоскарженій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу та уточнену апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача адвокат Жалковський В.Ю. в судовому засіданні апеляційну скаргу та уточнену апеляційну скаргу не визнав та просив в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та уточнена апеляційна скарга не підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 7 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений трудовий договір, згідно якого ОСОБА_1 влаштований на посаду водія автотранспортних засобів. До обов`язків працівника відносяться: керування автомобільними транспортними засобами, які відносяться до категорії «Д» за різних дорожніх умов. Виконання вимог правил дорожнього руху, правил перевезень пасажирів. Забезпечення належного технічного стану автотранспортного засобу. Перевірка технічного стану автотранспортного засобу з виїздом на лінію та після повернення з рейсу. Забезпечення справності його обладнання відповідно до вимог стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху і охорони навколишнього середовища. Виконання роботи зі щоденного технічного обслуговування транспортного засобу. Усунення технічних несправностей, які виникають під час роботи на лінії та потребують розбирання головних механізмів. Виконання регулювальної роботи. Заправлення автотранспортних засобів паливом та іншими експлуатаційними матеріалами. Оформлення дорожньої документації. Надання першої медичної допомоги потерпілим під час ДТП. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати (том.1, а.с.21).

14 березня 2022 року між ОСОБА_1 та командиром добровольчого формування Сумської міської територіальної громади №3 ОСОБА_4 укладений контракт добровольця територіальної оборони (том.1, а.с.7).

23 травня 2022 року ОСОБА_1 отримано попередження про звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією фізичної особи-підприємця (том.1, а.с.8).

Згідно наказу (розпорядження) №310722 від 31 липня 2022 року, ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів у зв`язку з ліквідацією фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (том.1, а.с.22).

Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1,2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Таким чином, з огляду на викладені правові норми колегія суддів приходить до висновку, що саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечити роботою працівника та виплатити йому заробітну плату за виконану ним роботу, а на працівникові лежить обов`язок щодо належного виконання його трудових функцій, відповідно до умов укладеного трудового договору.

Оскільки відповідач не забезпечив позивача роботою, починаючи з 24.02.2022 року та не сплатив йому заробітної плати за період з 1 березня 2022 року по 13 квітня 2022 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача утвореної заборгованості по виплаті заробітної плати за вказаний період у розмірі 9 425 грн.00 коп.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги відносно того, що позивач починаючи з 24.02.2022 року взагалі не працював, оскільки самоусунувся від виконання своїх трудових обов`язків та не забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу, справності його обладнання, відповідно до вимог, що стосуються безпеки дорожнього руху і охорони навколишнього середовища, не виконував роботи із щоденного технічного обслуговування транспортного засобу та взагалі не виходив на роботу з огляду на те, що вказані дії позивач повинен виконувати безпосередньо перед виїздом на лінію та після повернення з рейсу, проте відповідачем не було забезпечено позивача роботою по перевезенню пасажирів в зазначений період, відповідно до умов трудового договору, оскільки перевезення людей «зеленим коридором» не є прямим трудовим обов`язком позивача згідно контракту. Разом з тим, жодних наказів про запровадження простою відповідачем видано не було, про що останнім зазначено в його апеляційній скарзі. Доказів про призупинення трудового договору з позивачем відповідач до суду не надав.

Доводи відповідача, викладені в його апеляційній скарзі про те, що відсутність позивача на робочому місці є порушенням ст. 139 КЗпП України, тобто судом прийнято рішення про оплату позивачу прогулу колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що останнім не надано доказів притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, в тому числі за прогул.

Щодо доводів відповідача викладених ним в апеляційній скарзі відносно стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час виконання громадських обов`язків за період з 14 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що роботодавець повинен нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток під час перебування останнього в лавах Добровольчого формування територіальної оборони.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі відносно того, що оскільки позивач знаходиться в ТРО неповний робочий день, то потрібно розраховувати середньо годинну заробітну плату, а з огляду на те, що позивач виконував свої обов`язки в територіальній обороні не кожен день, то відповідно до часу виконання ним своїх обов`язків відповідач повинен виплатити 12888 грн. 08 коп., оскільки з довідки наданої до суду Добровольчим формуванням Сумської територіальної громади № 3 (том. 1 а.с. 160) вбачається, що з 14.03.2022 року по 23.04.2022 року позивач ОСОБА_1 залучався до добового несення служби за графіком одна доба несення служби одна доба відпочинку з 08.00 по 08.00 наступного дня, а з 24.04.2022 року по 30.08.2022 року залучався за графіком одна доба несення служби дві доби відпочинку, однак вказані графіки несення служби загалом перевищують норму тривалості робочого часу, а саме 40 годин на тиждень, що визначена ч. 1 ст. 50 КЗпП України та свідчать про те, що позивачем здійснювалось понаднормове несення служби.

Частинами 1 , 4 статті 95 КЗпП України визначено, що мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Таким чином, здійснюючи несення служби понад 40 годин на тиждень, позивач не може отримувати заробітну плату в розмірі меншому за мінімальний, який визначається Законом України «Про державний бюджет» на відповідний рік. Оскільки розрахунок середнього заробітку позивача за час виконання ним громадських обов`язків в період з 14 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року проведено виходячи з мінімальної заробітної плати, колегія суддів не вбачає підстав для його зменшення.

Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції прийнято уточнену позовну заяву від позивача з порушенням процесуального строку не впливають на правильність вирішення судом даної справи та не можуть бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу та уточнену апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 квітня 2023 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 04 липня 2023 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов