РІШЕННЯ

Іменем України

21.06.2023 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартинишин М.О.

за участю секретаря Кондрашин В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про стягнення матеріальної шкоди

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про стягнення матеріальної шкоди, в якому просить стягнути кошти у розмірі 16 950 гривень в якості відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.12.2018 року він перебуваючи за кермом свого легкового автомобіля «Skoda Oktavia» д.н.з. НОМЕР_1 на перехресті вулиць Стрийська Січових Стрільців у м. Львові він зупинився на червоний сигнал світлофора за вантажним автомобілем з причепом. Розпочавши рух на зелене сигнал світлофора та рухаючись позаду вказаного авто, він відчув сильний удар спочатку на переднє праве колесо, а потім зразу ж і на заднє праве колесо. Після чого помітив, що різко почало тягнути машину його в праву сторону, тому він звернув на АЗК «WOG»(м.Львів вул. Стрйиська,338), що знаходилася неподалік. Вийшовши з авто він помітив спущені праві заднє та передні колеса. Одразу він попрямував на перехрестя, де відчув удар в авто, де побачив вибоїни, яких він не міг побачити під час руху, оскільки було вже досить темно та переді ним рухався вантажний автомобіль з причепом, який наїхавши на ці ями, фактично закрив їх від нього. Крім цього стверджує, що на цьому відрізку дороги буди відсутні будь-які знаки, що попереджали б про наявність таких дефектів дорожнього покриття. У зв`язку з чим, він викликав поліцію, які склали схему ДТП та відібрали в нього пояснення. Після фіксування даного факту працівниками поліції, він викликав евакуатор для транспортування авто на станцію техобслуговування, де він оплатив послуги у розмірі 16 950 гривень, що підтверджується актом виконаних робіт №20 від 27.12.2018 року та копію прибуткового касового ордеру №7 від 27.12.2018 року. Таким чином вважає, що він має право на справедливе компенсацію своїх витрат на ремонт авто, а відтак відповідачі зобов`язані компенсувати саме ці витрати відповідачі, тому просить у судовому порядку стягнути з відповідачів на його користь кошти у розмірі 16 950 гривень в якості відшкодування матеріальної шкоди.

23.02.2023 року справа передана судді Мартинишин М.О. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2023 року згідно розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова Турчак М.І. №282/Р від 22.02.2023 року та рішення зборів суддів №1 від 16.01.2023 року.

Ухвалою судді від 23.02.2023 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження, призначено розгляд справи по суті за участю учасників справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити.

Представник відповідачів в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяву про слухання справи у їх відсутності, просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, що 25.12.2018 року о 18:45 год. на перехресті вул. Стрийська Січових Стрільців у м. Львові під керуванням гр. ОСОБА_1 на автомобілі «Skoda Oktavia» д.н.з. НОМЕР_1 сталось ДТП.

Згідно з схеми місця ДТП(а.с.17-18)автомобіль «Skoda Oktavia» д.н.з. НОМЕР_1 отримав пошкодження унаслідок ДТП - пробиті колеса, а саме праве переднє та заднє праве.

17.01.2019 року щодо ОСОБА_2 т.в.о. інспектора ВБДР УПП у Львівській області ДПП лейтенантом поліції Сташкевич Андрієм Михайловичем складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП та направлено до Франківського районного суду м.Львова для розгляду.

Як вбачається із складеного протоколу про вчинення адміністративного правопорушення серії БР № 232745 від 17.01.2019 року, що 25.12.2018 року о 18:45 год. на перехресті вул. Стрийська Січових Стрільців у м. Львові, гр. ОСОБА_2 , будучи відповідальною особою, порушив правила, норми і стандарти, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху ДСТУ 3587-97, а саме не вжив заходи по ліквідації вибоїни довжиною 6,7 м., шириною 1 м. глибиною 0,10 м., що стало причиною ДТП за участю автомобіля «Skoda Oktavia» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням гр. ОСОБА_1 , чим порушив правила, норми та стандарти по утриманню автодоріг передбаченні п.3.1.2 ДСТУ 3587-97, та п.1.5. Правил дорожнього руху.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 25.03.2019 року у справі №465/319/19(а.с.65-66) провадження у провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.140 КУпАП.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року №447/1403/19, вказано, що відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 328/2750/18, відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 18.12.2019 у справі № 761/29966/16-ц.

Вказане свідчить, що суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Так, на підтверджується заподіяння шкоди позивачу, внаслідок ДТП у сумі 16 950 гривень, надано суду такі докази копія акту виконаних робіт №20 від 27.12.2018 року та копію прибуткового касового ордеру №7 від 27.12.2018 року.

Частиною 1 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Положеннями статті 1166 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 915/1015/16 у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

При цьому, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, необхідно мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини (роз`яснення, викладені у абзаці 1 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №902/320/17).

Окрім цього, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі № 910/19960/15). Крім цього згідно правової позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 суд самостійно встановлює наявність чи відсутності складу цивільного правопорушення у деліктних правовідносинах.

Позивач наполягав, що саме відповідачі по справі мають відшкодовувати спричинені йому збитки, завдану шкоду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76, ч. 2 ст. 78 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що автомобільна дорога це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безпечного, безперервного та зручного руху транспортних засобів.

Статтею 16 цього ж Закону передбачено, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» елементами благоустрою є покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів.

За нормою ст. 5 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги поділяються на: автомобільні дороги загального користування; вулиці і дороги міст та інших населених пунктів; відомчі (технологічні) автомобільні дороги; автомобільні дороги на приватних територіях.

Відповідно до Закону України «Про автомобільні дороги» вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів.

Вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю, що визначено ч. 1 ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги».

Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться, що визначено ст. 17 Закону України «Про автомобільні дороги».

Відповідно до ст. 18 цього Закону складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування.

Пунктом 2 частини 1 статті 19 вищевказаного Закону визначено основним обов`язком органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів - організацію будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами та нормами.

Фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів врегульовано також вищезазначеним Законом і не є предметом даного спору. Розподіл коштів на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться, з метою збереження та розвитку вулично-дорожньої мережі відповідно до пріоритетів, визначених державними програмами та перспективними планами розвитку транспортної системи міст та інших населених пунктів, з урахуванням фактичного стану вулично-дорожньої мережі і регулюється бюджетним та іншим законодавством між учасниками таких суспільних відносин.

У ч. 3 ст. 14, ч. 1 ст. 16 цього Закону, визначено, що учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про дорожній рух», власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

Отже, у розумінні наведених положень у разі заподіяння власникам транспортних засобів збитків внаслідок ДТП, яка сталася через незадовільне утримання доріг, такі збитки має бути відшкодовано власниками доріг або уповноваженими ними органами.

Відповідна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2019 року в справі № 369/4095/16-ц (провадження № 61-27894св18), від 13 лютого 2019 року в справі № 0508/1310/2012 (провадження № 61-5632св18) тощо.

Якщо дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок пошкодження проїзної частини та в результаті невиконання власником (балансоутримувачем) покладених на нього вказаними нормативно-правовими актами обов`язків щодо належного експлуатаційного утримання автодороги, забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці, в тому числі, шляхом обмеження швидкості руху на вказаній аварійній ділянці шляхом встановлення попереджувальних дорожніх знаків, то останній несе відповідальність згідно з вимогами діючого законодавства.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 0508/1310/2012 провадження № 61-5632св18, та Постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 748/60/17 провадження № 61-16100св18.

Згідно з п.5.1.2 розділу 5 Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №777 від 14.07.2016 року, до повноважень районної адміністрації відноситься управління майном на території району, яке належить до комунальної власності м. Львова, у встановлених міською радою та її виконавчим комітетом межах.

Відповідно до п. 5.3.1 розділу 5 Положення, до повноважень районної адміністрації відноситься організація за рахунок бюджетних коштів на пайових засадах будівництва, реконструкції і ремонту об`єктів комунального господарства та соціально-культурного призначення, жилих будинків, шляхів місцевого значення, а також капітального та поточного ремонту вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення (як співфінансування на договірних засадах).

Отже вимоги, які пред`явлені саме Львівської міської ради, яка не є балансоутримувачем ділянки дороги, на якому сталося ДТП, у зв`язку з чим суд вважає є неналежним відповідачем за пред`явленими позивачем вимогами про відшкодування майнової шкоди, що також і підтверджується листом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 07.02.2017 №4-35-308(а.с.86-89).

Таким чином, з огляду на організаційно-правовий статус та коло власних повноважень, саме Франківська районна адміністрація Львівської міської ради є належним відповідачем та повинна відшкодувати майнову шкоду позивачеві.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 25.03.2019 року у справі №465/319/19 не встановлено протиправної поведінки з боку посадових осіб відповідача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у заподіянні транспортному засобу позивача шкоди, як і не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача із заподіяною шкодою.

З огляду на викладене, суд вважає, що докази, які містяться в матеріалах справи, не доводять наявність повного складу цивільного правопорушення в діях відповідачаФранківської районної адміністрації Львівської міської ради, зокрема, прямого причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, вину відповідача в заподіянні шкоди, а відтак, наявність всіх необхідних ознак складу цивільного правопорушення відповідно до ст.ст. 22, 1166 ЦК України, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладання на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Згідно пп. «в» п. 2.12 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг вимогам безпеки дорожнього руху.

Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу, що транспортний засіб «Skoda Oktavia» д.н.з. НОМЕР_1 належить позивачу на праві власності.

Крім того, позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що пошкодження транспортного засобу, які були спричинені саме під час ДТП, що сталась 25.12.2018 року.

А подані докази позивачем до позову - копія акту виконаних робіт №20 від 27.12.2018 року та копію прибуткового касового ордеру №7 від 27.12.2018 року, суд не бере до уваги, оскільки такі датовані після настання ДТП, та з сукупності іншими доказами у справі та зазначених пояснення позивача у позові не могли бути завдані позивачу на вказану суму.

Отже, з доданих позивачем до матеріалів справи доказів, не вбачається, які пошкодження були завдані транспортному засобу під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.12.2018 року та яка саме шкода була завдана такому транспортному засобі при вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено наявності підстав для відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, а отже у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, , місцезнаходження: м.Львів вул. Ген. Чупринки, 85.

Відповідач: Львівська міська рада, , місцезнаходження: м. Львів пл. Ринок, буд. 1.

Дата складення повного судового рішення 03.07.2023 року.

Суддя Мартинишин М.О.