Справа № 464/4507/22 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/3028/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

в вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 квітня 2021 року та 28 квітня 2021 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові винесено постанови №44-а та 46-а про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. На підставі вищевказаних постанов 15 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. відкрито виконавчі провадження №65816931 та №65814669, в ході яких з позивача на користь Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові стягнуто штрафи у розмірі 3 400 грн. та 11 900 грн., а також стягнуто на користь приватного виконавця серед іншого основну винагороду у розмірі 340 грн. та 1190 грн. та двічі по 572,90 грн. витрат виконавчого провадження. Зазначає, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного суду від 26 травня 2022 року, вищевказані постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові скасовано. Вважає, що кошти у розмірі 15 300 грн., які перераховані на користь Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові в ході виконавчого провадження, а також кошти, отримані приватним виконавцем Шелінською Ю.А. у розмірі 1530 грн., набуті останніми без достатньої правової підстави та повинні бути повернуті позивачу.

З наведених підстав просить:

стягнути з Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові безпідставно стягнуті штрафи в розмірі 15 300,00 гривень;

стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни безпідставно стягнуту основну винагороду приватного виконавця в розмірі 1530,00 гривень;

стягнути з відповідачів судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті штрафи в розмірі 15 300,00 грн.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуту основну винагороду приватного виконавця в розмірі 1530,00 грн.

Стягнуто з Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на користь ОСОБА_1 496,20 грн судового збору та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на користь ОСОБА_1 496,20 грн судового збору та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду в частині стягнення з приватного виконавця грошових коштів оскаржила приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Юлія Андріївна, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що витрати виконавчого провадження це фактично понесені виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій та такі витрати компенсуються за рахунок боржника незалежно від того, чи виконано боржником рішення суду у добровільному порядку та чи скасовано таке рішення в подальшому. Зазначає, що підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Стверджує, що будь-які дії чи рішення приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди, арешт коштів боржника про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про визначення розміру додаткових витрат, про закінчення виконавчого провадження, незаконними не визнавались.

Вважає, що у суду були відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, які не можуть вважатись безпідставно набутими коштами в розумінні ст. 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Крім того, апелянт зазначає, що обидва виконавчі провадження були закінчені у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу в повному обсязі, а не у зв`язку з скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання виконавчого документу, таким, що не підлягає виконанню, а тому основна винагорода приватного виконавця не підлягає поверненню. Звертає увагу на те, що для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦКУ України, важливий сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулось. Зазначає, що приватним виконавцем було вчинено певні дії з виконання постанов про адміністративне правопорушення, які на час подання стягувачем заяви на примусове виконання були чинними, а тому відсутні підстави для повернення боржнику стягнутих з нього витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно посилається на постанову Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21, оскільки предмет спору, підстави позову, суб`єктний склад сторін у справах є абсолютно різними.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни в повному обсязі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2023 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2023 року призначено на 11 год. 00 хв. 14 грудня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 19 грудня 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 14 грудня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 19 грудня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для набуття відповідачами грошових коштів позивача, отриманих у ході виконання постанов про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, згодом відпали, у зв`язку з чим з відповідачів на користь позивача слід стягнути набуті без достатньої правової підстави грошові кошти, оскільки іншим чином захистити порушені права позивача неможливо.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статі 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно з п.2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.

Згідно з вимогами статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому приватний виконавець зобов`язаний нараховувати основну винагороду щомісяця у розмірі, визначеному частиною третьою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення основної винагороди за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься приватним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про її нарахування. Угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди. Солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди. Розмір та види витрат виконавчого провадження визначаються Міністерством юстиції України. З метою забезпечення проведення виконавчих дій приватний виконавець за угодою із стягувачем може здійснювати додаткові витрати на проведення виконавчих дій, крім тих, що визначені Міністерством юстиції України. Стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається.

Відповідно до п.19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого Постановою КМУ від 08 вересня 2016 року №643 (в редакції, чинній на момент винесення постанов приватним виконавцем), приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. одночасно з винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди виконавця у розмірі 340 грн. в межах виконавчого провадження №65816931 та 1190 грн. в межах виконавчого провадження №65814669.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові №44-а від 27.04.2021 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн.

Крім цього, постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові №46-а від 28.04.2021 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 96 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 5950 грн.

У вищевказаних постановах наявне покликання на положення статті 308 КУпАП, відповідно до якого у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначений у відповідній статті цього Кодексу та зазначений у таких постановах.

На підставі вищевказаних постанов приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. 15.06.2021 року відкрито виконавче провадження №65816931 про стягнення з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові суми штрафних санкцій у розмірі 3400 грн., а також відкрито виконавче провадження №65814669 про стягнення з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові суми штрафних санкцій у розмірі 11900 грн.

Також, 15.06.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А. винесено постанови про арешт коштів боржника, постанови про стягнення з боржника основної винагороди виконавця у розмірі 340 грн. в межах виконавчого провадження №65816931 та 1190 грн. в межах виконавчого провадження №65814669.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 16.06.2022 року №65816931, на примусовому виконанні в приватного виконавця перебувало виконавче провадження ВП №65816931 з примусового виконання постанови по справі про адміністративне правопорушення №44-а, виданої 27.04.2021 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про стягнення з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові суми штрафних санкцій у розмірі 3400 грн. 16.08.2021 року з рахунку боржника ОСОБА_1 стягнуто кошти у розмірі 4312,90 грн., які перераховано наступним чином: 3400 грн. заборгованості на користь стягувача; 340 грн. основної винагороди приватного виконавця та 572,90 грн. витрат виконавчого провадження. 18.08.2021 року виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 16.06.2022 року №65814669 на примусовому виконанні в приватного виконавця перебувало виконавче провадження ВП №65814669 з примусового виконання постанови по справі про адміністративне правопорушення №46-а, виданої 28.04.2021 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про стягнення з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові суми штрафних санкцій у розмірі 11 900 грн. 25.08.2021 року з рахунку боржника списано кошти в сумі 5161, 36 грн., 26.08.2021 року списано кошти в сумі 5133,28 грн. 21.08.2021 року стягнуті кошти перераховано наступним чином: 9721,74 грн. заборгованості на користь стягувача,572,90 витрат виконавчого провадження на користь приватного виконавця. 20.09.2021 року з рахунку боржника стягнуто кошти в сумі 2595,60, які перераховано наступним чином 417,34 грн. основної винагороди приватного виконавця, 2178,26 грн. заборгованості на користь стягувача. 22.09.2021 року з рахунку боржника стягнуто кошти в сумі 3368,26 грн, які перераховано наступним чином: 772,66 грн. основної винагороди приватного виконавця, 2595,60 грн. повернення надмірно стягнутих коштів на рахунок боржника. 22.09.2021 року виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни безпідставно стягнутої основної винагороди приватного виконавця в розмірі 1 530 грн., ОСОБА_1 , як на підставу позову, покликається на статтю 1212 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № № 201/1311/19.

Колегією суддів встановлено, що основна винагорода приватного виконавця Шелінської Ю.А. у розмірі 340 грн. та 1190 грн. стягнута на підставі відповідних постанов приватного виконавця Шелінської Ю.А. від 15.06.2021 року в межах виконавчого провадження №65816931 та виконавчого провадження №65814669. Зазначені постанови приватного виконавця Шелінської Ю.А. не оскаржувалися позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством, не скасовані та дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розглядові за правилами адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15).

Матеріалами справи безспірно встановлено, що будь-які дії чи рішення приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А., зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди, арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про закінчення виконавчого провадження, позивачем під час вчинення виконавчих дій позивачем не оскаржувались, дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку обидва виконавчі провадження були закінчені у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу в повному обсязі, а не у зв`язку із скасуванням рішення суду, що підлягало виконанню, або визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з цим стягнута приватним виконавцем основна винагорода не підлягає поверненню боржнику, а тому вказані обставини виключають безпідставність набуття приватним виконавцем грошових коштів як витрат виконавчого провадження.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. про стягнення безпідставно набутих коштів.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. відмовлено, відтак в силу приписів ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню й інші судові витрати.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни 1488 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 19 грудня 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк