Єдиний унікальний номер 725/8652/21
Номер провадження 2/725/2093/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2023 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючої судді Піхало Н. В.

за участю секретаря судового засідання Соник А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення коштів за розпискою, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 14 червня 2020 року на підставі договору позики, укладеного між нею та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , останні отримали у позику 6000 (шість тисяч) доларів США та зобов`язалися повернути до 14 грудня 2020 року.

Крім того, факт отримання грошових коштів у позику також підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 розпискою.

Разом з тим, у визначенні в договорі строки відповідачі борг не повернули та всіляко ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на вказане, просила стягнути з відповідачів суму неповернутого боргу в розмірі 11 400 (одинадцять тисяч чотириста) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день винесення рішення становить 416 882 (чотириста шістнадцять вісімсот вісімдесят дві) гривні 04 копійки й відповідно складається із суми основного боргу та відсотків за користування коштами, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. При цьому, зазначали, що у зв`язку із пандемією не могли повернути кошти, оскільки втратили роботу, просили стягнути з них лише суму основного боргу та відмовити у стягненні процентів.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, вказуючи на несправедливість визначення процентів в розмірі 5 %, оскільки неповернення боргу було зумовлено форс-мажорними обставинами, а саме пандемією та війною.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що 14 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого відповідачі отримали у борг суму коштів в розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США та зобов`язалися повернути до 14 грудня 2020 року, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 розпискою, оригінал якої знаходиться у позикодавця, та був оглянутий в судовому засіданні (а.с.7).

Також судом встановлено та не заперечується відповідачам, що отримані у позику грошові кошти у сумі 6 000,00 доларів США, на теперішній час не повернуті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Фактична передача грошей від позикодавця до позичальника в сумі 6 000 доларів США підтверджується розпискою від 14 червня 2020 року, якою відповідачі підтвердили отримання ними вказаної суми в борг від позивачки, однак не виконали умов договору та не повернули суму позики позикодавцеві.

Оригінал вказаної розписки оглянуто судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідачі порушили свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_1 посилалася як на доказ підтвердження отримання відповідачами спірної суми позики на розписці від 14 червня 2020 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи й відповідно відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано факт написання даної розписки й відповідно факт отримання на її підставі грошових коштів у позику, у тому числі й шляхом звернення до суду з відповідними клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи.

Таким чином, на підтвердження існування між сторонами цивільно-правових відносин, які виникають з договору позики, позивачкою надано копію вищевказаної розписки, а отже оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики й відповідно доказів на спростування вказано відповідачами суду не надано.

Крім того, зі змісту розписки убачається, що вона містить підписи вчинені від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 про отримання ними вищевказаної суми позики із зобов`язанням повернути борг до 14 грудня 2020 року, а у разі невиконання зобов`язання з повернення коштів сплатити5% за користування отриманими коштами.(а.с.7).

За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчать про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам.

Таким чином, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 у визначений розпискою строк, суму позики у добровільному порядку не повернули й відповідно доказів на спростування вказаного суду не надали, а також не спростували факт існуючого боргу перед ОСОБА_1 жодними належними та допустимими доказами.

При цьому, частиною 1 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищевикладене та ту обставину, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачами своїх зобов`язань, відповідно до розписки від 14 червня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення суми боргу за договором розписки підлягають задоволенню.

Окрім того, зі змісту розписки від 14 червня 2020 року вбачається, що відповідачі отримали борг в сумі 6 000,00 доларів США під 5 % на місяць, які зобов`язувалися сплачувати до 13 числа кожного місяця ( а.с. 7).

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У частині четвертій статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18.

Як встановлено судом, станом на 2 грудня 2021 року заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики від 14 червня 2020 року становить 11 400 доларів США, з яких: 6000 доларів США - основна сума боргу; 5400 доларів США - несплачені відсотки за користування позикою (5% за кожен місяць від 6000 доларів США: 6000 х 0,05 х18 місяців = 5400).

Таким чином, ураховуючи зазначені вище вимоги закону, а також відсутність доказів зі сторони відповідачів щодо здійснення дій з повернення суми боргу за борговою розпискою, з відповідачів на користь позивача слід стягнути заборгованість за розпискою від 14 червня 2020 року в розмірі 11400 доларів США, що станом на день винесення рішення згідно курсу НБУ (1 долар США 36,5686 грн.) становить 416 882 грн. 04 коп.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 104 грн. 22 коп.

На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 207, 509, 526, 530, 533, 640, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст. ст. 4-6, 76-81, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 280, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) борг за договором позики у розмірі 11 400 (одинадцять тисяч чотириста) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день винесення рішення становить 416 882 (чотириста шістнадцять вісімсот вісімдесят дві) гривні 04 копійки (36,5686 за 1 долар США), у рівних частках з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 3 104 (три тисячі сто чотири) гривні 22 копійки у рівних частках з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н.В. Піхало