Постанова

Іменем України

27 червня 2023 року

м. Київ

справа № 296/9720/21

провадження № 61-2011св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2022 року в складі судді Петровської М. В. та на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 січня 2023 року в складі колегії судів Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Коломієць О. С.

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов мотивувало тим, що 10 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZRZ0GA00003718, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 11 700 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 09 квітня 2017 року. У цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № ZRZ0GA00003718, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру загальною площею 30,67 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 08 жовтня 2021 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 45 973,17 дол. США, яка складається з: 6 608,69 дол. США тіло кредиту; 8 741,18 дол. США відсотки за користування кредитом; 868,36 дол. США комісія за користування кредитом; 29 754,94 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

З огляду на викладене та з метою погашення боргу за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року банк просить звернути стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах та виселити відповідача й інших осіб з указаного житла.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 29 листопада 2022 року Корольовський районний суд м. Житомира в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив. Постановою 24 січня 2023 року Житомирський апеляційний суд вказане рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що:

право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги;

до закінчення строку дії кредитного договору (09 квітня 2017 року), а саме у квітні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 (справа № 2-546/11). Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання, зокрема, щодо строку дії договору;

у справі № 2-546/11 рішенням від 28 лютого 2011 року Богунський районний суд м. Житомира стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 622,11 дол. США;

долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості містить у собі період з 10 квітня 2007 року до 08 жовтня 2021 року, тобто позивач після закінчення строку кредитування продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом, комісію та пеню, що суперечить статті 1048 ЦК України;

відповідно до виписки з валютного рахунка ОСОБА_1 та банківських квитанцій за період з 10 квітня 2007 року до 15 липня 2022 року відповідач у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року сплатив 12 271,25 дол. США. У листі Корольовського відділу ДВС м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 1/7.22-40/6252 від 06 березня 2017 року підтверджено факт повного виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира у справі № 2-546/11 та вказано про необхідність відшкодувати судові витрати на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 станом на 08 жовтня 2021 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 0,00 грн;

оскільки ОСОБА_1 виконав рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2011 року в справі №2-546/11 та сплатив на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 622,11 дол. США, суди вважали відсутніми підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири на прилюдних торгах та виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, оскільки іпотека є припиненою у зв`язку з повним виконанням зобов`язання.

Суди відхилили посилання банку на обставини того, що 29 вересня 2011 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року, якою змінено певні умови кредитного договору, оскільки ОСОБА_1 погасив заборгованість за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2011 року в справі № 2-546/11.

Аргументи учасників справи

У лютому 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивувало тим, що суди під час розгляду справи неправильно встановили фактичні обставини справи та не врахували, що після ухвалення рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2011 року в справі № 2-546/11, яке набрало законної сили 14 квітня 2011 року, сторони уклали додаткову угоду від 29 вересня 2011 року до кредитного договору, відповідно до якої узгодили внести зміни до кредитного договору та погодили: зменшити суму заборгованості відповідача за кредитним договором; викласти в новій редакції пункт 7.1 кредитного договору; встановити новий графік погашення кредиту.

Вказана угода укладена до виконання боржником рішенням суду, а тому висновки судів про те, що банк не мав права нараховувати відсотки та інші платежі після звернення до суду про дострокове стягнення заборгованості та ухвалення рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2011 року, є неправомірними. Зазначає, що суди невірно застосували норми матеріального права та не звернули увагу, що стаття 1048 ЦК України дозволяє нарахування відсотків за користування кредитом до виконання зобов`язань.

Вказує, що фактично відповідач сплачував кошти на погашення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року на підставі графіка, визначеного у додатковій угоді від 29 вересня 2011 року. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 вносив платежі на погашення заборгованості на виконання судового рішення в межах виконавчого провадження.

Банк не заперечує обставин того, що ОСОБА_1 у період з 11 березня 2011 року до 16 червня 2014 року сплатив на користь банку 11 546,28 дол. США, однак це не свідчить про встановлення факту належного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Рух справи

Ухвалою від 03 березня 2023 року Верховний Суд касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишив без руху; надав для усунення недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою від 11 квітня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою; витребував з районного суду справу № 296/9720/21; надав учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

02 травня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді в касаційному порядку судових рішень, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В ухвалі від 11 квітня 2023 року Верховний Суд зазначив, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 753/120/18, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 08 грудня 2021 року в справі № 751/3510/15-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15, від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17, від 23 січня 2018 року в справі № 755/7704/15, від 26 вересня 2018 року в справі № 159/2146/15-ц, від 22 липня 2020 року в справі № 189/2109/18, від 15 червня 2021 року в справі № 904/5726/19; суди не дослідили зібрані в справі докази.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 10 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZRZ0GA00003718, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 09 квітня 2017 року у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 10 000 дол. США, а також у розмірі 1 700 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (пункт 7.1 договору). У цей день банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 235, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, вартістю 151 500 грн.

У квітні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року.

У справі № 2-546/11 рішенням від 28 лютого 2011 року Богунський районний суд м. Житомира стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 622,11 дол. США; 850,35 грн витрат зі сплати державного мита та 120 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду. Указана заборгованість станом на 20 січня 2011 року складалася: 9 154,90 дол. США заборгованість за кредитом; 1 280,77 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 100 дол. США заборгованість з комісії; 86,44 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

27 травня 2011 року Богунський районний суд м. Житомира видав виконавчий лист № 2-546/11 на виконання зазначеного рішення суду, який пред`явлений до виконання 20 липня 2011 року.

29 вересня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року, відповідно до якої сторони погодили:

суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, зменшити на 698,43 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 698,43 дол. СШ;

згідно зі статями 212, 651 ЦК України в разі порушення позичальником будь-яких зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї Додаткової угоди) понад - 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 698.43 дол. США;

викласти пункт 7.1 договору в наступній редакції: 7.1. банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 10 квітня 2007 року до 09 квітня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 10 000 дол. США, а також у розмірі 5 920,54 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця у період з 26 вересня 2011 року позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 296 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором;

додаток 1 (Графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди;

погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно з графіком погашення кредиту;

у разі порушення позичальником строків зі сплати відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в договорі, згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором (далі - плата за кредитом) нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань зі сплати плати за кредитом сплачує банку неустойку в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків та винагороди.

Ухвалою від 23 липня 2017 року в справі № 295/10530/15 Богунський районний суд м. Житомира задовольнив заяву ПАТ КБ «ПриватБанк»; видав дублікат виконавчого листа № 2-546/11, який виданий Богунським районним судом м. Житомира від 27 травня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 622,11 дол. США, 850,35 грн витрат зі сплати державного мита та 120,00 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду; поновив ПАТ КБ «ПриватБанк» строк для пред`явлення виконавчого листа № 2-546/11.

03 березня 2016 року головний державний виконавець Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського управління юстиції відкрив виконавче провадження № 50358707 з примусового виконання дубліката виконавчого листа № 295/10530/15 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 622,11 дол. США заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року, 850,35 грн витрат зі сплати державного мита та 120 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

06 лютого 2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби із заявою, в якій просив закрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду згідно з наданими документами про сплату боргу в період з 11 березня 2011 року до 11 червня 2014 року в розмірі 11 546,28 дол. США.

У відповіді № 1/7.22-40/6252 від 06 червня 2017 року на вказану заяву виконавча служба повідомила, що відповідно до виконавчого документа боржнику, окрім боргу за договором кредиту № ZRZ0GA00003718 необхідно відшкодувати судові витрати на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Оскільки боржник надав копії квитанцій щодо сплати заборгованості за кредитом, заборгованість за кредитним договором у нього відсутня, проте, через несплату судового збору виконавче провадження не може бути закінчено.

Відповідно до виписки з валютного рахунка ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за період з 10 квітня 2007 року до 15 липня 2022 року та банківських квитанцій відповідач у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року з березня 2011 року до 11 червня 2014 року сплатив на користь банку 12 271,25 дол. США.

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» зверталося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитом в розмірі 15 349,87 дол. США, яка утворилась внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року.

У справі № 295/3803/20 рішенням 20 липня 2020 року Богунський районний суд м. Житомира у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив з підстав того, що банк, звернувшись у квітні 2010 року з позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , змінив строк дії кредитного договору № ZRZ0GA00003718 з 09 квітня 2017 року на квітень 2010 року, а тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У вказаній справі суд встановив припинення поруки ОСОБА_2 за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням від 28 лютого 2011 року в справі № 2-546/11 Богунський районний суд м. Житомира стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 622,11 дол. США; 850,35 грн витрат зі сплати державного мита та 120 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У позові АТ КБ «ПриватБанк» просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 08 жовтня 2021 року в розмірі 45 973,17 дол. США, яка складається з: 6 608,69 дол. США тіло кредиту; 8 741,18 дол. США відсотки за користування кредитом; 868,36 дол. США комісія за користування кредитом; 29 754,94 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

У постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16, згідно з якою уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається:

суди встановили, що АТ КБ «ПриватБанк» до закінчення строку дії кредитного договору (09 квітня 2017 року), у квітні 2010 року звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року. Такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання, щодо строку дії договору. Вказаний позов рішенням від 28 лютого 2011 року в справі № 2-546/11 Богунський районний суд м. Житомира задовольнив та стягнув з відповідачів на користь банку 10 622,11 дол. США;

ОСОБА_1 у період з березня 2011 року до 11 червня 2014 року сплатив на користь банку 12 271,25 дол. США. Вказані обставини сторонами не заперечуються;

провівши аналіз виписки з банківського рахунка ОСОБА_1 , суди встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» всупереч рішенню суду в справі № 2-546/11 продовжило нараховувати відсотки за користування кредитом, неустойку та пеню і на власний розсуд спрямовувало перераховані відповідачем кошти в рахунок заборгованості на погашення вказаних платежів у сумі, що значно перевищує їх визначений розмір за рішенням суду в справі № 2-546/11, чим штучно утворив залишок несплачених коштів за тілом кредиту;

встановивши, що позичальник виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання рішення суду про дострокове стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за цим договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», оскільки іпотека є припиненою у зв`язку з повним виконанням зобов`язання.

Твердження позивача про необхідність нарахування процентів за «користування кредитом» по день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитного договору не ґрунтуються на нормі закону, оскільки у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України).

У касаційній скарзі банк стверджує про помилковість позиції судів першої та апеляційної інстанції про припинення зобов`язань за кредитним договором, оскільки 29 вересня 2011 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № ZRZ0GA00003718 від 10 квітня 2007 року, якою узгодили внести зміни до основного зобов`язання та встановили новий графік погашення кредитної заборгованості. Фактично банк зазначає, що укладення між сторонами додаткової угоди до кредитного договору після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості є тим самим узгодженим способом подальшого погашення кредитної заборгованості, яку відповідач не виконав, що дало підстави банку нараховувати новий борг.

Верховний Суд відхиляє такий довід касаційної скарги та зауважує, що суди попередніх інстанцій досліджували зміст кредитного договору, рішення суду про стягнення кредитної заборгованості від 28 лютого 2011 року, докази щодо сплати відповідачем коштів на погашення кредитної заборгованості та зробили правильний висновок про те, що нарахування банком заборгованості за відсотками, неустойкою та пенею понад встановлений строк кредитування є необґрунтованим. Відповідач виконував умови додаткової угоди та вносив відповідні платежі на погашення кредитної заборгованості згідно графіка погашення кредиту, визначеного у додатку № 1 до додаткової угоди, проте банк продовжив нараховувати відсотки за користування кредитом, неустойку та пеню і на власний розсуд спрямовував перераховані відповідачем кошти в рахунок заборгованості на погашення вказаних платежів поза межами кредитування, що суперечить вимогам закону.

Посилання у касаційній скарзі на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 753/120/18 (провадження № 61-18255св21) є безпідставним, оскільки у справі, яка переглядається, додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 10 квітня 2007 року сторони уклали 29 вересня 2011 року, тобто після ухвалення рішення суду від 14 квітня 2011 року про стягнення кредитної заборгованості.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність оскаржених рішень не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У зв`язку з необхідністю врахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду Великою Палатою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін.

Оскільки у цій справі оскаржене судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук