Номер провадження: 22-ц/813/7936/23
Головуючий у першій інстанції Федчишеної Т. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу лікаря-психіатра Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року у справі за заявою лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича та ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви.

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича та ОСОБА_1 про надання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Заява обґрунтована тим, що з відомостей, одержаних стосовно ОСОБА_2 , є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги.

Припущення про наявність психічного розладу у ОСОБА_2 ґрунтується на інформації про психічний стан та поведінку, отриманій із заяви поліції та його сусідів, а також з медичної документації. ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1993 року. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеській обласній психіатричній лікарні у зв`язку із значним погіршенням психічного стану, є особою з інвалідністю 2 групи. До 2022 року про його здоров`я піклувалася його матір, він приймав підтримуюче лікування, відвідував диспансер, проте після смерті матері він перестав відвідувати диспансер, став зловживати алкогольними напоями, вести асоціальний спосіб життя, приводити до комунальної квартири осіб для спільного вживання алкогольних напоїв, чим став наражати сусідів на небезпеку. Син та рідна сестра відмовились від нагляду за ним.

На підставі письмового звернення сусідів від 12.06.2023 на адресу Одеського районного управління поліції № 1 Відділу поліції № 2 та звернення до Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради від 01.08.2023 з проханням про вжиття правових та медичних заходів відносно ОСОБА_2 , лікарі-психіатри 10.07.2023 та 08.08.2023 намагалися оглянути його вдома, але під час візиту ОСОБА_2 вдома не було, у зв`язку з чим не є можливим отримати усвідомлену добровільну згоду останнього на надання йому добровільної амбулаторної психіатричної допомоги.

На підставі наведеного заявники просять ухвалити рішення про надання дозволу на примусову амбулаторну психіатричну допомогу ОСОБА_2 без його згоди та згоди його законного представника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року у задоволенні заяви лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича та ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі лікар-психіатр КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР Кондратей О.В. просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 страждає на тяжкий хронічний розлад, а саме на шизофренію параноїдну форму з вираженим параноїдним дефектом, який неодноразово потрапляв на стаціонарне лікування до психіатричної лікарні у зв`язку із неконтрольованою агресивною поведінкою на адресу покійних батька і матері, а також сусідів, знаходячись під впливом слухових розладів сприйняття та маячного ставлення. Також надано докази госпіталізації ОСОБА_2 до КНП «ООМЦПЗ» у березні та серпні 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до листа начальника Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області Барби В. від 29.06.2023 № 60.2-7924, адресованого директору Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради, до чергової частини відділу поліції надійшла заява від ОСОБА_3 щодо неправомірних дій психічно хворого сусіда, у зв`язку з чим начальник Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області Барба В. просить направити за місцем мешкання ОСОБА_2 дільничного психіатра, у зв`язку з явно вираженими розладами здоров`я.

Згідно з висновком лікарів - психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 09.08.2023, з відомостей, одержаних стосовно ОСОБА_2 , є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги. Припущення про наявність психічного розладу у ОСОБА_2 ґрунтується на інформації про психічний стан та поведінку, отриманій із заяви поліції та його сусідів, а також з медичної документації. ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1993 року. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеській обласній психіатричній лікарні у зв`язку із значним погіршенням психічного стану, а саме: 10.01.1993 - 09.03.1993, 13.04.1998 22.05.1998, 13.11.1999 30.12.1999, 30.11.2010 06.12.2010, 25.05.2012 08.06.2012, 04.04.2013 24.04.2013, 08.05.2015 03.07.2015, 11.05.2016 05.07.2016. Є особою з інвалідністю 2 групи. До 2022 року про його здоров`я піклувалася його матір, він приймав підтримуюче лікування, відвідував диспансер, проте після смерті матері він перестав відвідувати диспансер, став зловживати алкогольними напоями, вести асоціальний спосіб життя, приводити до комунальної квартири осіб для спільного вживання алкогольних напоїв, чим став наражати сусідів на небезпеку. Син та рідна сестра відмовились від нагляду за ним. Ураховуючи, що ОСОБА_2 , 1972 року народження, відмовляється від добровільної амбулаторної психіатричної допомоги, детально вивчивши анамнез протікання тяжкого психічного розладу з явними ознаками агресивної поведінки, на який страждає ОСОБА_2 , що може призвести до катастрофічних наслідків втрати його здорової соціально сімейної адаптації та нанести значну морально психологічну та фізичну шкоду сусідам, вважають необхідним надання примусової амбулаторної психіатричної допомоги ОСОБА_2 , 1972 року народження, за рішенням суду.

До заяви додано копії: епікризу № 1783 про перебування ОСОБА_5 з 25.05.2012 по 08.06.2012 на стаціонарному обстеженні та лікуванні в Одеському обласному психоневрологічному диспансері з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний перебіг, загострення; виписного епікризу № 1452 про перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні з 29.04.2013 по 10.05.2013 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний перебіг. Ремісія А-В. F 20.05; епікризу про перебування ОСОБА_5 з 17.01.2014 на лікуванні з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний перебіг із змішаним дефектом. Загострення. F 20.01; епікризу про перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні з 08.05.2015 по 03.07.2015 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу із змішаним дефектом (астенічним та параноїдним). F 20.02; епікризу про перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні з 11.05.2016 по 05.07.2016 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу зі змішаним дефектом. Загострення. F 20.01.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підпунктом "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07).

У параграфі 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Розділом ІІ Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено види психіатричної допомоги, підстави та порядок її надання.

Так, до видів психіатричної допомоги, зокрема, належать: психіатричний огляд, амбулаторна психіатрична допомога, госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги, примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду. Питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Письмова заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До письмової заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди та без письмової згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.

Згідно з ч. 2 5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Проте, для надання психіатричної допомоги за рішенням суду необхідно встановити не лише наявність в особи діагнозу тяжкого психічного розладу, а й правові підстави для надання такої допомоги в примусовому порядку.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

За змістом ст. 340 ЦПК України та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" у заяві про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги та інші відповідні матеріали.

Аналіз ч. 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" свідчить про те, що підставою для надання амбулаторної психіатричної допомоги є встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Разом з тим, як слідує із заяви лікарів психіатрів, як підставу для надання ОСОБА_2 амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку вони зазначають отримання відносно останнього відомостей про достатність підстав для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги.

Проте, такі підстави як одержання відомостей, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих; може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги, передбачені для такого виду психіатричної допомоги як психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника (ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу").

Так, відповідно до ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно (ч. 5 ст. ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу").

Натомість, звертаючись до суду із заявою про надання такого виду психіатричної допомоги як амбулаторна психіатрична допомога заявниками у заяві не обґрунтовано підстав такого звернення, передбачених законом, а саме встановлення в ОСОБА_2 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, остання медична документація стосовно ОСОБА_2 щодо стану його психічного здоров`я датована 2016 роком, відомостей про психіатричний огляд ОСОБА_2 після 2016 року матеріали справи не містять.

У судовому засіданні лікар-психіатр Овечкіна Ю.О. зазначила, що у 2022 році ОСОБА_2 був у неї на прийомі та був нею оглянутий, проте до заяви таких документів долучено не було, а посилання у судовому засіданні на можливість надання таких документів, висловлене після дослідження судом доказів, суперечить положенням ЦПК України.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звернення заявників із заявою про надання ОСОБА_2 амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку без попереднього його психіатричного огляду з метою з`ясування наявності чи відсутності в нього психічного розладу, потреби в наданні йому психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання, є передчасним.

Також, у порушення ч. 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" та ст. 340 ЦПК України висновок лікарів-психіатрів не містить належного обґрунтування про необхідність надання ОСОБА_2 амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, за змістом є аналогічним заяві, поданій до суду, а посилання в останньому абзаці висновку на відмову ОСОБА_2 від добровільної амбулаторної психіатричної допомоги, наявність у нього тяжкого психічного розладу з явними ознаками агресивної поведінки, що може призвести до катастрофічних наслідків втрати його здорової соціально сімейної адаптації та нанести значну морально психологічну та фізичну шкоду сусідам, не підтверджені належними та допустимими доказами та не містять посилання на обставини, на підставі яких лікарями було встановлено у ОСОБА_2 явні ознаки агресивної поведінки, що можуть призвести до наведених наслідків.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_5 на час звернення з даною заявою до суду загострення тяжкого психічного розладу та обставин, що дають обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок такого розладу ОСОБА_5 завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги, як це визначено положеннями ч. 2 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу".

Як вбачається із листа начальника Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області Барби В. від 29.06.2023 № 60.2-7924, підставою для його звернення до Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради щодо направлення до ОСОБА_2 дільничного психіатра, стала заява ОСОБА_3 із якої слідує, що мешканці комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1 повідомили, шо власник ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи по психічному захворюванню. Унаслідок того, що останній не проходить обов`язкового профілактичного лікування, веде антисоціальний спосіб життя, у нього періодично спостерігаються випадки агресії відносно оточуючих, на зауваження реагує бурхливими емоціями, включає газову плиту на повну потужність, це може спровокувати пожежу в помешканні. Систематично викликається наряд поліції та карета швидкої допомоги для вгамування ОСОБА_2 .

Разом з тим, як пояснив у судовому засіданні дільничний інспектор поліції Комісаренко І. Д., він працює на даній дільниці 6 місяців, особа, від якої надійшла заява щодо ОСОБА_5 не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за час його роботи двічі отримувалися заяви щодо ОСОБА_2 , причинами претензій мешканців будинку є їх невдоволення способом життя, який веде ОСОБА_5 з побутових питань, при цьому ОСОБА_2 , відповідаючи на претензії сусідів, допускав на їхню адресу висловлювання нецензурною лайкою, до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 не притягувався.

При цьому, наявність побутових конфліктів не є достатньою підставою вважати про необхідність надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При цьому суд першої інстанції правильно зауважив, що сама по собі наявність в особи психічного розладу не є достатньою підставою для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги саме в примусовому порядку за відсутності передбачених чинним законодавством для цього правових підстав.

За таких обставин, заявниками дійсно не доведено наявності підстав для задоволення заяви про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, а тому суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що в її задоволенні слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо подання до суду апеляційної інстанції доказів госпіталізації ОСОБА_2 до КНП «ООМЦПЗ» у березні та серпні 2023 року, то колегія суддів зазначає таке.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова КЦС ВС від 07 квітня 2021 року у справі №279/11692/15-ц).

В постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Скаржником такі докази госпіталізації ОСОБА_2 до КНП «ООМЦПЗ» у березні та серпні 2023 року у суді першої інстанції не подано, не зазначено причини неподання таких доказів у суді першої інстанції, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Сегеда С.М. перебував у відпустці з 18 грудня по 27 грудня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 грудня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу лікаря-психіатра Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький