Дата документу 27.06.2023 Справа № 317/2213/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 317/2213/21 Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
№ 22-ц/807/1061/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Трофимової Д.А.

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна про визнання договорів дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Г.Ю. про визнання договорів дарування недійсними.

В обґрунтування позову зазначав, що 30.06.2020 внаслідок укладення між відповідачем - ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_1 договорів дарування житлового будинку від 30.06.2020 (номер нотаріального бланку НОН 671069, внесений запис до реєстру правочинів № 489) та договору дарування земельної ділянки від 30.06.2020 (номер нотаріального бланку НОН 671071, внесений запис до реєстру правочинів № 491) ОСОБА_3 набула у власність нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 на час придбання нерухомого майна, його подальшого відчуження та по теперішній час перебувають у зареєстрованому у встановленому законом порядку шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу № НОМЕР_1 від 28.04.1995.

Об`єкти нерухомого майна за вказаними правочинами спільно придбані подружжям 11.02.2015. Формально право власності оформлено на відповідача - ОСОБА_1 .

Згідно з умовами п. 9 Договору дарування житлового будинку від 30.06.2020, ОСОБА_4 доводить до відома Обдарованої та усіх заінтересованих у тому осіб та гарантує, зокрема, що дарування здійснюється за згодою її чоловіка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку отримано у встановленому законом порядку. Відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною І.Ю. 30.06.2020 за реєстровим номером 487, додано до документів, необхідних для посвідчення цього договору.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати договора дарування недійсними.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним зареєстрований в реєстрі за № 491 договір від 30.06.2020 року дарування земельної ділянки, кадастровий номер :08:001:2227, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Ганною Юріївною.

Визнано недійсним зареєстрований в реєстрі за № 489 договір від 30.06.2020 року дарування житлового будинку, що розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Ганною Юріївною.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Позивач не міг помилятися щодо предмету договору (договір довічного утримання або договір дарування) так як ОСОБА_2 має вищу юридичну освіту, є діючим працівником поліції, нотаріусом позивачу було роз`яснено згоду на укладання якого договору він надає. Позивачем подано до різних судів м. Запоріжжя аналогічні позови з приводу іншого майна які були укладені у різних нотаріусів кожен з яких роз`яснював позивачу який саме договір він укладає, тому позивач вводить суд в оману. Позивач згідно з практикою ВС не довів підстави для визнання договорів недійсними які підлягають доведенню, а саме: що позивач є особою похилого віку (позивач 1975 року народження), має хвороби які б вплинули на усвідомлення ним значення його дій (хвороби відсутні так як він проходить як поліцейський щорічний медичний огляд), потребує сторонньої допомоги (позивач є працездатний та працює у поліції), відсутність у позивача іншого житла (зареєстрований за іншою адресою де і має відповідно право проживання - наявність житла), відсутність фактичної передачі спірного майна (у договорі зазначено, що сторони усвідомлюють, що факт передачі документів та ключів є переданням майна).

Позивач посилається як на підставу визнання договорів недійсними та те, що між ним та донькою через рік після дарування виникли розбіжності щодо користування подарованим майном, але вказане твердження позивача не є підставою для визнання договорів недійсними, так як для визнання договорів недійсними необхідно встановити обставини які передували та були на момент укладання договорів, а не через рік після їх укладання. Спільне рішення подружжя про дарування житлового будинку та земельної ділянки було прийнято ще на початку 2020 року, а оформлені договори були оформлені у червні 2020 року і до цього часу позивач не висловлював будь-яких заперечень з приводу дарування. Також не було будь-яких зауважень з приводу дарування протягом року після їх укладання. Рішення про дарування було прийнято враховуючи те, що ОСОБА_3 є єдиною донькою та планує постійно проживати в Україні та здійснювати підприємницьку діяльність. Проживав позивач у спірному будинку після укладання договорів дарування тимчасово за згодою доньки. Жодних витрат по утриманню будинку не ніс. Відсутні будь-які докази на підтвердження проведення поточного або капітального ремонту, вказані витрати несла донька як власниця будинку, а позивач лише сплачував комунальні послуги якими він сам користувався. Передача подарованого майна відбулася як шляхом передачі документів та ключів (зазначено у договорі) так і шляхом укладання договорів на обслуговування житлового будинку та земельної ділянки, проведення ремонту. Довіреність на яку посилається позивач була видана з метою вирішення поточних питань які виникали по обслуговуванню житлового будинку та веденню підприємницької діяльності ОСОБА_3 . Позивач відмовився щодо оформлення на нього такої довіреності, тому вона була видана тільки на мати - ОСОБА_1 . Так як ОСОБА_2 є діючим працівником поліції і він з метою уникнення питань до нього контролюючих органів відмовився від оформлення на нього довіреності. У розумінні статті 202 ЦК України згода позивача на укладання договору дарування є одностороннім правочином, який позивач не оскаржував, тому його волевиявлення було вільним без впливу обману. Заява про надання згоди є первісним правочином, а договір дарування є похідним правочином і тому позивачем не доведено що ним було укладено договори дарування під впливом обману.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав викладених у відзиві, та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 надала додаткові пояснення

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , вчинивши договір дарування належного йому будинку, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, продовжував проживати в спірному будинку й після укладення договору. Житловий будинок та земельна ділянка були спільним сумісним майном подружжя. На укладення договору дарування належного йому майна, що є спільним майном подружжя спонукало бажання подальшого проживання доньки в Україні, подальшого подружнього проживання у вказаному будинку та в майбутньому утримання донькою батьків.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 квітня 1995 року зареєстровано шлюб (т. 1 а.с. 50).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 51).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до договору дарування житлового будинку, який укладено 30 червня 2020 року в смт. Балабине Запорізького району Запорізької області та посвідчено приватним нотаріусом Щербиною Г.Ю. за реєстровим номером 489, ОСОБА_1 (дарувальник) передала безоплатно у власність своєї дочки ОСОБА_3 (обдарованої), а остання прийняла від своєї матері у власність, як дарунок житловий будинок літ.А-2 з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , житловою площею 156,9 кв.м, загальною площею 309,1 кв.м. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0722 га, якій присвоєно кадастровий номер :08:001:2227.Одночасно з цим договором укладено договір дарування земельної ділянки (Том 1, а.с. 7-10, 13-16).

Вказаний житловий будинок належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кіяницею Н.В. 11.02.2015 за реєстровим № 484.

Дарунок оцінено в 400000 грн.

Сторонам нотаріусом роз`яснено, а ними підтверджено, що у момент укладення договору вони усвідомлюють значення своїх дій та керують ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); не є удаваним.

Дарувальниця довела до відома Обдарованої та гарантувала наступні факти: дарування здійснювалося за згодою її чоловіка - ОСОБА_2 . Згоду отримано у встановленому законом порядку. Відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербиною Г.Ю. 30.06.2020 року за реєстровим № 487, додано до документів, необхідних для посвідчення договору.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки, що укладено 30 червня 2020 року в смт. Балабине Запорізького району Запорізької області та посвідчено приватним нотаріусом Щербиною Г.Ю. за реєстровим номером 491, ОСОБА_1 (дарувальник) передала безоплатно у власність своєї дочки ОСОБА_3 (обдарованої), а остання прийняла від своєї матері у власність, як дарунок земельну ділянку площею 0,0722 га, якій присвоєно кадастровий номер :08:001:2227.Одночасно з цим договором укладено договір дарування житлового будинку. (Том 1, а.с. 7-10, 13-16).

Дарунок оцінено в 250000 грн. (т. 1 а.с. 54-55) (т. 2 а.с. 35-36).

Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , було засвідчено приватним нотаріусом Кияницею Н.В. за реєстровими номерами 456, 454 договорами купівлі-продажу від 11.02.2015, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

У договорах вказано, що ОСОБА_2 чоловіку покупця про укладання договорів відомо, він надав згоду.

Відповідно до платіжних доручень з мобільної версії Приват24 за лютий 2018 року по червень 2021 року ОСОБА_2 , сплачував по особистих рахунках ЗапоріжГазЗбуту, КП Водоканалу м. Запоріжжя, ООО Вельтум Запоріжжя, ООО Запоріжжяелектропостачання (т. 1 а.с. 58 - 72).

Згідно довідки від 30.06.2020, у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 14).

ОСОБА_3 до 23.06.2020 була зареєстрована в АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 28). ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , з 2004 року (т. 2 а.с. 30).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта, наданою та отриманою 27.06.2021, ОСОБА_3 отримала в дарунок 26.06.2020 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_4 ; 24.06.2020 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_5 ; 26.06.2020 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 73-76).

Судом досліджено довіреність, що не скасована, від 26.06.2020, що надана ОСОБА_3 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на представництво інтересів з питань зняття з реєстраційного обліку за адресою реєстрації та постановки на реєстраційний облік за будь-якої іншою адресою, а також реєстрації за адресою належної ОСОБА_3 нерухомості будь-яких осіб. Представляти інтереси в підприємствах, що надають послуги з енергопостачання, газопостачання, теплопостачання, водопостачання та інше, з правом укладання договорів. Надає право вчиняти договори купівлі-продажу, міни, дарування відносно майна. Довіреність надана строком на 5 років, зареєстрована 26.06.2020 за № 700 у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С.

Відповідно до копії нотаріально засвідчених пояснень ОСОБА_7 від 13.10.2021, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та повідомляє, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживає подружжя ОСОБА_8 з 2015 року. ОСОБА_3 донька подружжя проживає за кордоном тривалий час та до батьків не приїздила. Зі слів ОСОБА_2 , з серпня 2021 року він вимушений був змінити місце проживання (т. 2 а.с. 100). Аналогічні за змістом пояснення надав також ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 101).

Відповідно до постанови про визнання особи потерпілою від 06.10.2021, ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів у зв`язку з тим, що йому невстановлена особа перешкоджає в доступі до будинку (т. 2 а.с. 102, 103, 104-107).

Згідно договору оренди житлового приміщення від 11.08.2021, ОСОБА_2 винаймає житло (т. 2 а.с. 108-115).

Суд першої інстанції дослідивши надані сторонами докази та пояснення дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 одружений з ОСОБА_1 , мав на праві спільної власності подружжя у власності будинок, в якому проживав з родиною, але без реєстрації, та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку. Сплачував кошти на поліпшення житла, сплачував комунальні послуги. На пропозицію дружини вирішив погодитися на укладання договорів дарування на ім`я доньки ОСОБА_3 .

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за чотири дні до укладення правочину дарування оформили у іншого нотаріуса довіреність, в якій обумовили подальше керування та розпорядження майном, яке фактично ОСОБА_3 ще не набула у власність та зареєструвалась у спірному будинку лише 23.06.2020.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не мала бажання на подальше проживання в будинку, користування та володіння ним, а бажала, отримавши право власності, передати розпорядження ОСОБА_1 , тим самим фактично вивівши майно, що належало її батькові зі складу спільного майна подружжя. Своє подальше небажання проживати в будинку та в країні ОСОБА_3 висловила вже фактичними діями. З часу укладання договорів вона до наступного червня 2021 року до України не поверталась. Весь цей час ОСОБА_2 продовжував проживати в спірному будинку, факт який не заперечувався стороною відповідачів.

Під час свого перебування в Україні в червні 2021 року до будинку не приїздила, про що свідчать квитанції її перебування в кімнатах відпочинку та в готелях. В червні-липні 2021 року неодноразово зверталась до правоохоронних органів та судів з заявами про вчинення відносно неї та її матері ОСОБА_2 неправомірних дій, що не знайшло свого підтвердження.

З огляду на зазначене, сукупність встановлених обставин вказує на те, що ОСОБА_2 дійсно надав згоду на укладання договору дарування помилково, під впливом обману.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції адвокатом відповідачів до відзиву було надано наступні докази:

-відповідь департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 06.08.2021;

-копію позовної заяви, з якою ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про визнання договорів дарування недійсними щодо нерухомого нежитлового майна (т. 1 а.с. 133-136) та до Комунарського районного суду м. Запоріжжя (т. 1 а.с. 137-141);

-копії договорів на надання послуг з прибирання від 30.06.2020, що укладені ОСОБА_3 з ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 та акт виконаних робіт за цим договором від 30.06.2020, а також акт від 12.08.2021 (т. 1 а.с. 142-145);

-копію договору оренди від 03.07.2021 квартири за адресою: АДРЕСА_7 , що укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 строком на 3 місяці;

-рахунки без номеру від 12.06.2021, 17.06.2021 про сплату за перебування в кімнаті відпочинку з 09.06.2021 по 26.06.2021 ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 146-149);

-квитанції про сплату комунальних рахунків через ОСОБА_12 за серпень 2021 року (т. 1 а.с. 150-154);

-копію договору підряду № 240921 від 24.09.2021, укладеного між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_13 про проведення в будинку підрядних робіт (перелік та вид робіт не визначені);

-копія акту виконаних робіт від 11.10.2021 про проведення будівельно-монтажних робіт в будинку згідно договору (перелік не зазначений);

-копію комерційного кошторису на суму 75600 грн., що узгоджено та підписано ОСОБА_1 ;

-копії квитанцій та накладних за період з 02.06.2021 по 23.10.2021 про покупку будівельних матеріалів, без зазначення покупця та платника та адреси поставки. У випадку зазначення покупця вказано ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 208-219);

-копію витягу з ЄРДР за № 0000181 від 11.08.2021 про внесення відомостей за заявою ОСОБА_3 за ст. 15 ч. 3 ст. 190 ч. 4 КК України, що відносно неї працівником правоохоронних органів шляхом обману та зловживання довірою вчиняються дії направлені щодо нерухомого майна (т. 1 а.с. 220).

Дослідивши вказані докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 після укладання договорів дарування не втратила можливості керування, розпорядження подарованим майном та укладала договори підряду, що свідчить про інші дійсні наміри щодо укладання угод.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.

За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо; природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 зроблено висновок, що «особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення».

Колегією суддів встановлено, що Позивач надав суду переконливі докази, які об`єктивно вказують, що на момент укладення договору дарування він діяв під впливом помилки, яка має істотне значення.

Відповідно до пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка були спільним сумісним майном подружжя. На укладення договору дарування належного йому майна, що є спільним майном подружжя спонукало бажання подальшого проживання доньки в Україні, подальшого подружнього проживання у вказаному будинку та в майбутньому утримання донькою батьків.

Відповідно до змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним, однак наслідки такого правочину є дещо іншими. Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману.

Не може вважатися правомірним правочин, вчинений під впливом обману. Тому законодавець у ст. 230 ЦК закріпив правило про те, що якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає, так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216. Додаткові майнові наслідки передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК, в силу якої потерпілому відшкодовуються збитки в подвійному розмірі та моральна шкода, що завдані у зв`язку із вчиненням такого правочину. Але таких вимог стороною позивача не висунуто.

Встановлено, що за 4 дні до посвідчення спірного правочину - 26.06.2020 року відповідач ОСОБА_3 , у іншого приватного нотаріуса (Білої І.О.) посвідчила довіреність на ім`я своєї матері ОСОБА_1 , якою уповноважила останню представляти її інтереси з питань зняття її з реєстраційного обліку за спірною адресою та постановки її на реєстраційний облік за будь-якою іншою адресою, а також з питань вчинення будь-яких договорів, втому числі купівлі-продажу з правом одержання всіх грошових сум. Про вказані обставини позивач дізнався вже під час звернення до суду за захистом своїх прав.

Вказане підтверджує, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки ОСОБА_3 взагалі не збиралась отримувати у дарунок спірне нерухоме майно. Хоча як встановлено у судовому засіданні та підтверджено показами свідків, волевиявлення позивача було спрямоване саме на дарування спірного майна своїй доньці, яка запевнила його, що повертається в Україну для подальшого проживання.

Наявні в матеріалах справи документи, а саме, нотаріально посвідчена довіреність від 26.06.2020 і акт-прийому передачі майна від 26.06.2020), які були оформлені раніше, ніж спірні правочини між відповідачами, свідчать про наявну домовленість між відповідачами щодо спірного майна і введення в оману ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вищевстановленого.

Таким чином, спірні договори укладені з порушенням вимог ч. 3 ст.203 ЦК України, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою недійсності правочину, вчинені відповідачами проти справжньої волі позивача шляхом введення його в оману, оскільки метою вчинення спірних правочинів було саме виведення майна із режиму спільного майна подружжя.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_2 , вчинивши договір дарування належного йому будинку, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, продовжував проживати в спірному будинку й після укладення договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

З огляду на наведене колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2023 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова