Провадження № 2/761/3707/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з цим позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. В мережі Інтернет, на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_16», реєстрантом та власником якого є ОСОБА_3 , за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_17/ лідером партії «ІНФОРМАЦІЯ_18» ОСОБА_2 розміщено матеріал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_19 »; зобов?язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили, спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом повідомлення про прийняте судове рішення за допомогою публікації тексту рішення на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_16» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень; стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 пов`язані з розглядом судового спору у сумі 57283 (п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят три) грн. 60 коп. Позивач зазначає, що моральні страждання та шкода діловій репутації були надто значними як для нього особистого, так і для його професійного життя. Характер немайнових втрат, яких він зазнав, зниження його престижу в очах глядачів телебачення є таким, що важко піддаються відновленню навіть при задоволенні позову, оскільки спростована інформація поширюється менш активно. Поширення вказаної у позові інформації тяжким чином відобразилось на виробничих стосунках позивача, що призвело та продовжує призводити до моральних страждань.

На виконання вимог ст.31 ЦПК України, суддею Печерського районного суду м. Києва, 01 грудня 2020 року постановлено ухвалу про передачу справи для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Провадження у справі відкрито 17.01.2022, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Позивач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, як свідчать матеріали позову представник позивача просить розглядати справу за його вдсутності. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Причини неявки не повідомили. Правом подачі відзиву на позов не скористались.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив таза відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що в мережі Інтернет, на веб-сайті за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_17/ розміщено матеріал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_20», з текстом наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_21.».

В поширеній інформації згадується ОСОБА_12 , який є позивачем у даній справі. Позивач є власником гольф-клубу в місті Харкові, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач був обраний депутатом Харківської обласної ради 05.11.2010.

Веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_3 , на якому за адресою ІНФОРМАЦІЯ_17/ розміщена поширювана інформація, адресується субдоменом « ІНФОРМАЦІЯ_4 » доменного імені « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що підтверджується довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 22.09.2020 р. № 264/2020-Д, наданою ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» за заявою АО «Берілстоун» в інтересах ОСОБА_4 .

На момент складання зазначеної довідки про дослідження інформаційного наповнення веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено, що останній позиціонує себе в якості веб-сайту " ІНФОРМАЦІЯ_5 ", на якому розміщена, зокрема, наступна інформація:"ІНФОРМАЦІЯ_22 ", а також наступні ідентифікатори - засновник проекту: ОСОБА_13 ; головний редактор: ОСОБА_14 ; редактор-засновник: ОСОБА_15 ; адреса електронної пошти редакції: ІНФОРМАЦІЯ_7 .При цьому, на веб-сайті ОСОБА_16 розміщена, зокрема, наступна інформація: «ІНФОРМАЦІЯ_23" (Оновлено)

1. Ці правила поширюються на всі сайти, які входять до Інтернет-холдингу"ІНФОРМАЦІЯ_5". Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_10 ), Українськаправда. Блоги ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_11 ).

2. Усі виключні майнові і немайнові авторські права на інформацію, що розміщується на сайтах Інтернет-холдингу "ІНФОРМАЦІЯ_5"належатьінтернет-виданню "ІНФОРМАЦІЯ_5" та авторам публікацій, якщо в тексті не вказується інше. Під інформацією маються на увазі всі матеріали, що розміщуються на сайті - статті, авторські колонки, новини, блоги, інтерв`ю тощо

3.Інтернет-виданням дозволяється безкоштовно використовувати інформацію, розміщену на сайтах Інтернет-холдингу "ІНФОРМАЦІЯ_5", за умови гіперпосилання та згадки першоджерела не нижче другого абзацу або іншим чітким проявом джерела інформації (плашки, логотипу або повної назви сайту), який видно у першому екрані пристрою (в тому числі смартфону, планшету тощо). Для друкованих видань передрук матеріалів Інтернет-холдингу"ІНФОРМАЦІЯ_24"дозволяється на гонорарній основі та лише за письмової згоди редактора. Для електронних ЗМІ дозволяється використовувати інформацію, розміщену на сайтах Інтернет-холдингу"ІНФОРМАЦІЯ_5",за умови усного посилання напершоджерело. Під використанням інформації мається на увазі будь-яке відтворення, републікація, поширення, переробка, переклад, включення його частин до інших творів та інші способи, передбачені Законом України "Про авторське право та суміжні права".

4. Забороняється будь-яке комерційне використання інформації, відтворення текстів чи їх фрагментів з метою комерційної реалізації права доступу до цієї інформації.

5. У разі порушення будь-якого пункту цих правил, "ІНФОРМАЦІЯ_5" залишаєза собою право захищати свої права та інтереси шляхом подачі скарг до правоохоронних органів та позовних заяв до судових органів.»

Крім того, відповідно довитягу, поданого разом з позовом, про відомості зДержавного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, розміщеного на офіційному веб-сайті Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" http:/www.uipv.org/), власником свідоцтва на знак для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_5" N° НОМЕР_3 є ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, розміщеному на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua), містяться, зокрема, наступні відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 - місце проживання: АДРЕСА_2 ; телефон: НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене, власником веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_3 є реєстрант доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_3 .

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 є засновником, кінцевим бенефіціарним власником та керівником ПП «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Інформація про відповідача ОСОБА_2 , як поширювача та автора інформації міститься в матеріалі на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_16», автором якого зазначено: Лідер партії «ІНФОРМАЦІЯ_18», ОСОБА_2 .

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Що також узгоджується з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Таким чином, наведені обставини, які підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах справи, свідчать про те, що власниками веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_4 слід вважати відповідачів ПП «ІНФОРМАЦІЯ_5» та відповідача ОСОБА_3 , а автором відповідного інформаційного матеріалу- відповідача ОСОБА_2 .

Інформація стосовно позивача, поширена відповідачами, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_25!», « ІНФОРМАЦІЯ_26 .» не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,

а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та

з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Так, у висновку експерта від 22 вересня 2020 року за №89/20, складеному на замовлення ОСОБА_4 , спеціалістом-експертом першого кваліфікаційного класу, ОСОБА_17 , проведено лінгвістичне (семантико-текстуальне) дослідження, зазначено:

«1. Текст публікації « ІНФОРМАЦІЯ_27», розміщеної на Інтернет-ресурсі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , містить фрагменти, в яких наявна негативна інформація щодо особи ОСОБА_4 .

2. Негативну інформацію, яка міститься у висловлюваннях, наявних у тексті публікації « ІНФОРМАЦІЯ_27», розміщеної на Інтернет-ресурсі «ІНФОРМАЦІЯ_5» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 , що наведені у п. 1 дослідницької частини Висновку, викладено у формі фактичних тверджень.»

Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів на оприлюднення інформації з питань, що становлять загальний інтерес, за умови, що вони діють сумлінно, користуючись точними відомостями, і надають перевірену і точну інформацію відповідно до вимог журналістської етики (рішення ЄСПЛ від 16 березня 2011 року у справі «Олексій Овчинніков проти Росії», скарга № 24061/04,).

Преса не повинна переступати певні межі, зокрема, у відношенні репутації та прав інших, її задача - у спосіб, що не суперечить «обов`язкам і відповідальності» преси, передавати інформацію та ідеї з усіх питань, що мають суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 25 червня 1992 року у справі «ТоргерТоргерсон проти Ісландії» (ThorgeirThorgeirson v Iceland), заява № 13778/88, рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1994 року у справі «Йерсилд проти Данії» (Jersild v. Denmark), заява № 15890/89).

До таких «обов`язків і відповідальності» належить, передусім, перевірка журналістами відомостей на предмет їх достовірності задля виключення можливості посягання на особисті немайнові права особи, якої такі відомості стосуються, а також недопущення введення громадськості в оману.

Відповідно до п. 4 Резолюції 1003 (1993) ПАРЄ «Про етичні принципи журналістики» поширення повідомлень має базуватися на принципі достовірності, що забезпечується відповідними засобами перевірки й доказами, а також на неупередженості подання, опису й розповіді. Чутки не повинні бути складовою повідомлень. Заголовки та виклад повідомлень мають відображати сутність представлених фактів і даних якомога точніше.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, citedabove, p. 28, п. 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalemv.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «ДомбоБегеер Б.В. проти Нідерландів» («DomboBeheer B. V. v. theNetherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

ОСОБА_18 , ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлялись за адресами їх місцезнаходження та реєстрації відповідно, що зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідно до пункту першого частини сьомої статті 128 ЦПК України та за правилами частини восьмої цієї статті вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Разом з тим, відповідачі свого процесуального обов`язку не виконали, відзив на позов не подали, не спростували обґрунтованості пред`явлених вимог.

Враховуючи наведене, суд погоджується із доводами сторони позивача про те, що поширювана інформація«ІНФОРМАЦІЯ_1», « ІНФОРМАЦІЯ_2 .»не містить ознак оціночних суджень, є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності, є негативним та таким, що порушує особисті немайнові права позивача, адже така інформаціяє прямими звинуваченнями в адресу позивача у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, з наведенням вигаданих фактів, що унеможливлює подвійне трактування викладених висловлювань.

Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 100 000,00 грн., враховуючи велику поширеність недостовірної інформації про нього, порушення його нормальних життєвих соціальних зв`язків, оскільки йому постійно доводиться докладати додаткових зусиль з метою пояснення особам, яким стала відома поширена інформація, про її безпідставність та необґрунтованість, а також інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмуючих факторів, що супроводжували позивача внаслідок поширення недостовірної інформації.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Також, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

Сатисфакція - це форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією Європейський суд з прав людини вважає саме встановлення факту порушення. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, Суд може вирішити, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. Суд також може з міркувань справедливості призначити відшкодування у розмірі, меншому за фактично нанесену шкоду чи фактично понесені витрати, або не призначити відшкодування взагалі. Наостанок, Суд зазвичай бере до уваги місцеві економічні обставини.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Разом з тим, з огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.12.2018 р. у справі № 640/14909/16-ц

Отже з урахуванням тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах позивача, часу та зусиль, що знадобились позивачеві для відновлення для відновлення попереднього стану, суд приходить до висновку , що на користь позивача з метою компенсацію моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути суму у розмірі 5 000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, на виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем долучені докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України.

При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачем дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з попереднього розрахунку витрат позивачемзазначено, що орієнтовний розмір судових витрат складає: 58 932 грн., з них: 35000 грн. - витрати на правову допомогу за супроводження справи в суді першої інстанції, 14000 грн. - вартість лінгвістичного дослідження, 3300 грн. - вартість експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки, 1200 грн. - вартість довідки про власника сайту, 3750 грн. - сума сплаченого збору за вимогу про стягнення моральної шкоди, 1682 грн. -сума сплаченого судового збору за дві вимоги не майнового характеру.

Як свідчать матеріали справи, 14 вересня 2020 року між позивачем ОСОБА_4 та адвокатським об`єднанням «Берілстоун» укладено договір про надання правової допомоги предметом якого є надання клієнту правничої допомоги правову допомогу, а саме супроводженнясправи про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірноїінформації в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № 20-FE-VB/14-09-2020 від 14.09.2020 року за надання правової допомоги, копія якого наявна в матеріалах справи, Клієнт - позивач, зобов`язаний сплатити Об`єднанню гонорар за правову допомогуу сумі 35000,00 грн протягом 3робочих днів з дня винесення рішення по справі на користь Клієнта за надані послуги: формування правової позиції, організації та проведення необхідних експертних досліджень, підготовка позовної заяви, участь в судових засіданнях.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

При цьому слід зазначити, що відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19.

Суд зауважує, що клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачами в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України до суду не подавались.

Також, позивачем понесені витрати про сплату вартості лінгвістичного дослідження в сумі 14000 грн., шо підтверджується рахунком за послуги проведення лінгвістичної експертизи №01/92/20-14092020 від 14.09.2020 року, платіжним дорученням №6 від 15.09.2020 року.

Витрати позивача на замовлення експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки, наявного в матеріалах справи, в сумі 3300 грн. та довідки з відомостями про власника веб-сайту, наявної в матеріалах справи, в сумі 1200 грн. підтверджуються платіжним дорученням №7 від 15.09.2020 року та платіжним дорученням №8 від 15.09.2020 року відповідно.

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача з відповідачів судовий збір за подачу у розмірі 2522,40 грн., сплаченого позивачем за дві вимоги не майнового характеру. Судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди підлягає стягненню пропорційно розміру задоволеної вимоги і складає 105 10 грн.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подачу позову до судута витрати на правову допомогу,.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. ст. 1, 5 Закону України «Про інформацію»,ст.ст. 1, 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст.ст. 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_4 , інформацію, поширену на веб-сайті: ІНФОРМАЦІЯ_3 субдомену « ІНФОРМАЦІЯ_4 » доменного імені « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_20», наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_13 »; «ІНФОРМАЦІЯ_3»; « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Зобов`язати власника веб-сайту ОСОБА_19 - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) та автора статті ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення протягом п`яти днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили, на власному веб - сайті www.ІНФОРМАЦІЯ_4 резолютивної частини судового рішення із зазначенням, що розповсюджена вищевказана інформація є недостовірною.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5 000 грн. 00 коп.,

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 )на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1261грн. 20 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 17 000 грн. 00, витрати на проведення лінгвістичного дослідження в розмірі 7 000 грн.00 коп., витрати за проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінки в розмірі 1650 грн. 00 коп., вартість довідки про власника сайту в сумі 600 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2270 грн. 16 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 17 000 грн. 00, витрати на проведення лінгвістичного дослідження в розмірі 7 000 грн.00 коп., витрати за проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінки в розмірі 1650 грн. 00 коп., вартість довідкипро власника сайту в сумі 600 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. ст. 353-357 ЦПК України до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України , у цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: