Номер провадження: 22-ц/813/540/23
Справа № 521/5940/19
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Розенбойма Ю.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, вселення,-

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, вселення.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Разом із тим, позивач позбавлений права володіння, користування та розпорядження спірним майном, оскільки відповідач не впускає його до квартири, не надає ключі від неї, домовитись про порядок володіння та користування майном відмовляється.

Позивач стверджував, що звертався зі спірного питання до правоохоронних органів, якими йому рекомендовано звернутися до суду у цивільному порядку.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позов не визнали, стверджуючи, що відповідач не згоден з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси №521/17154/18 від 18.12.2018 про визнання права власності в порядку спадкування за ОСОБА_1 , оскільки належна позивачу частка в спірному майні є незначною, приблизно складає 5.39 кв.м загальної площі та не відповідає розмірам норм житлової площі на одну особу (13.65 кв.м), позивач страждає на туберкульоз легенів, а отже є особою, чиє спільне проживання в одному приміщенні з іншими особами створює загрозу інфікування позивачем інших осіб, які одночасно не є членами його родини, позивач не виконує своїх обов`язків співвласника по утриманню майна, має інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, як особа, яка є власником частини квартири, має право користування житловим приміщенням, обґрунтовано звернувся до суду із позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом його вселення, а обставини щодо вчинення йому перешкод доведені належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто може бути примусово позбавлений жита інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.02.2019 за №157174786.

Власником 1/2 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності №3-840, від 10.05.1993 є відповідач ОСОБА_2 ..

Право власності набуто позивачем ОСОБА_1 за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2018 року по справі №521/17154/18. Рішення суду набрало законної сили.

Розділ спірного майна в натурі сторонами не проводився.

Колегія суддів зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Між сторонами склались неприязні стосунки, зокрема, з приводу спірного майна, відповідач перешкоджає позивачу у вселені до спірної квартири та у користуванні нею.

Зазначене підтверджується поясненнями сторін в судових засіданнях, фактом звернення позивача до Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області зі спірного питання (заява та пояснення від 26.02.2019).

За час розгляду справи судом сторони про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю сторони не домовились.

Викладені обставини, а також сам факт пред`явлення позивачами даного позову до суду свідчать про наявність перешкод в користуванні позивачем об`єктом спільної часткової власності.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку не лише про фактичну наявність між сторонами конфлікту, а й неможливість останніх вирішити його шляхом домовленості, яка б була прийнятною для всіх сторін конфлікту.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлові та майнові права позивача було порушено відповідачем.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, про те, що частка позивача на оспорювану квартиру є незначною не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки як встановлено, позивач є таким же співвласником спірної квартири, як і відповідач, між сторонами існує конфлікт щодо користування квартирою, який має тривалий характер, між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням, у зв`язку з цим позивач не має можливості мешкати в спірній квартирі через перешкоди, які створюються відповідачем, а тому порушене право позивача, як власника майна, на користування ним підлягає судовому захисту.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача про те, що позивач зареєстрований та проживає за іншою адресою, оскільки проживання особи у іншому житлі не позбавляє її гарантованого Конституцією України права вільно володіти своїм майном та вимагати вселення до нього.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Позивачем під час розгляду справи було доведено належними та достовірними доказами факт здійснення перешкод у користуванні своєю власністю, а відповідачем в свою чергу не було спростовано доводи позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених по справі обставин, не мають наслідком задоволення скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11Конвенції (див. вищепункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положеньст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 05 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік