Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 592/1886/22

провадження № 61-5121св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватна фірма «Ордекс»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нагорна Наталія Василівна, Акціонерне товариство «Мегабанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Філонової Ю. О., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

В лютому 2022 року Приватна фірма «Ордекс» (далі - ПФ «Ордекс», Фірма) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу (далі - СМНО) Нагорна Н. В., Акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - АТ «Мегабанк»), про витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що в межах Генерального договору на здійснення кредитних операцій від 24 жовтня 2016 року № ГД-11-18/2016 між нею та АТ «Мегабанк» було укладено ряд кредитних договорів, а саме: 24 жовтня 2016 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, банк надав їй кредит в розмірі 4 400 000 грн на строк до 16 березня 2020 року; 30 листопада 2016 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН-1, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, банк надав їй кредит в розмірі 3 154 000 грн на строк до 29 листопада 2019 року; 14 червня 2018 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН-3, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, банк надав їй кредит в розмірі 3 350 000 грн на строк до 12 червня 2020 року; 18 січня 2019 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН-4, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, банк надав їй кредит в розмірі 1 000 000 грн на строк до 20 березня 2020 року; 15 лютого 2019 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-НАН-5, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, банк надав їй кредит в розмірі 300 000 грн на строк до 20 грудня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами 24 жовтня 2016 року між нею як іпотекодавцем та АТ «Мегабанк» як іпотекодержателем було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 11-18/2016-МК-UАН-3 (далі - Іпотечний договір), з подальшими змінами до нього, предметом якого є нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна: 01, за адресою: АДРЕСА_1 . 21 квітня 2020 року АТ «Мегабанк» направило Фірмі письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання № 91-3064, в якій вимагало сплатити заборгованість за кредитними договорами, а саме: за договором від 24 жовтня 2016 року № 11-18/2016-МК-UАН - 1 224 748,10 грн; за договором від 30 листопада 2016 року № 11-18/2016-МК-UАН-1 - 339 412,42 грн; за договором від 14 червня 2018 року № 11-18/2016-МК-UАН-3 - 3 407 351,37 грн; за договором від 18 січня 2019 року № 11-18/2016-МК-UАН-4 - 845 152,46 грн; за договором від 15 лютого 2019 року № 11-18/2016-МК-НАН-5 - 54 758,43 грн. Вказану вимогу Фірма отримала 27 квітня 2020 року, однак не змогла усунути зазначені в ній порушення. В лютому 2021 року АТ «Мегабанк» звернулося до приватного нотаріуса із заявою, в якій просило передати йому право власності на предмет іпотеки. За результатами розгляду вказаної заяви 24 лютого 2021 року державним реєстратором - приватним нотаріусом СМНО Нагорною Н. В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію за АТ «Мегабанк» права власності на нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що в даному випадку в нотаріуса були відсутні підстави для прийняття вказаного рішення, оскільки Іпотечний договір містить іпотечне застереження, в якому передбачено лише право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені, тоді як між Фірмою та АТ «Мегабанк» не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на спірне нерухоме майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Також в порушення вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1127), банк не надав нотаріусу звіт суб`єкта оціночної діяльності про ринкову вартість нерухомого майна, як і не погодив з Фірмою ціну набуття права власності на предмет іпотеки. Крім того, в особи, яка діяла від імені іпотекодержателя, були відсутні повноваження на подання приватному нотаріусу документів та заяви про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, оскільки у виданій АТ «Мегабанк» довіреності від 18 грудня 2019 року № 13-3/19Д не визначено конкретну дію, яку банк доручає повіреному, а саме - подавати заяви про реєстрацію права власності. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2021 року АТ «Мегабанк» відчужило нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , який, у свою чергу, подарував 56/100 часток спірного майна ОСОБА_2 , про що свідчить договір дарування від 29 жовтня 2021 року. При цьому 08 листопада 2021 року окремим об`єктам власності, які утворилися в результаті поділу спірного приміщення, було присвоєно нові адреси: номер будівлі 17/1-А та номер будівлі АДРЕСА_1 . Посилаючись на незаконність вищевказаного рішення приватного нотаріуса, а також на те, що спірне майно вибуло з володіння Фірми не з її волі іншим шляхом, ПФ «Ордекс» просила витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння: ОСОБА_2 - нежитлове приміщення, торгівельно-побутовий комплекс літ. «А-ІІ», загальна площа 821,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080; ОСОБА_1 - нежитлове приміщення, торгівельно-побутовий комплекс, літ. «А-ІІ», загальна площа 633,4 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 03 січня 2023 року у складі судді Корольової Г. Ю. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПФ «Ордекс» не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Сукупність наявних в матеріалах справи доказів підтверджує, що при державній реєстрації за АТ «Мегабанк» права власності на предмет іпотеки - нежитлового приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 - приватним нотаріусом СМНО Нагорною Н. В. як державним реєстратором були дотримані вимоги законодавства, яке регулює відносини у сфері державної реєстрації речових прав, та Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». В цій справі сторони досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що випливає з умов іпотечного застереження, яке міститься в пунктах 3.3.6, 5.1, 5.2.1, 5.2.2 Іпотечного договору. Отже, посилання Фірми на те, що розділ 5 Іпотечного договору містить іпотечне застереження, в якому передбачено лише право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені, спростовується як умовами самого договору, так і положеннями частини другої статті 36 Закону України «Про іпотеку». Аргументи ПФ «Ордекс» про ненадання банком нотаріусу звіту про ринкову вартість предмета іпотеки не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься висновок про вартість майна від 19 жовтня 2021 року, який позивач не оскаржував, про те, що станом на 11 лютого 2021 року вартість нежитлових приміщень загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 становила 7 257 000 грн. Крім того, в пункті 1.4 Іпотечного договору сторони визначили вартість предмета іпотеки в розмірі 6 659 720 грн. Позивач не звертався до банку з ініціативою про внесення змін до Іпотечного договору в цій частині, хоча мав таку можливість. Крім того, отримавши 27 квітня 2020 року вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, Фірма не висловила жодних заперечень з цього приводу, в тому числі й щодо вартості майна. Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц є недоречними, так як в наведеному прикладі в матеріалах справи були відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього, а також - інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, тоді як ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. В позовній заяві, серед іншого, Фірма також вказувала на відсутність, на її думку, у представника банку повноважень на подачу нотаріусу документів та заяви про державну реєстрацію права власності з огляду на те, що у виданій АТ «Мегабанк» довіреності від 18 грудня 2019 року № 13-3/19Д не визначено конкретну дію, яку банк доручає повіреному, а саме - подавати заяви про реєстрацію права власності. Проте згаданою довіреністю було уповноважено заступника голови правління АТ «Мегабанк» Пономаренко О. А., серед іншого, вчиняти правочини від імені банку. Крім того, навіть якщо припустити, що представник АТ «Мегабанк» не мав достатніх повноважень для реєстрації предмета іпотеки, то наступні дії банку, а саме відчуження спірного об`єкта нерухомості відповідачу ОСОБА_1 , свідчать про схвалення банком дій свого повіреного.

Постановою Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу ПФ «Ордекс» задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 03 січня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Витребувано з чужого незаконного володіння: у ОСОБА_2 - нежитлове приміщення, торгівельно-побутовий комплекс літ. «А-ІІ», загальною площею 821,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, на користь ПФ «Ордекс»; у ОСОБА_1 - нежитлове приміщення, торгівельно-побутовий комплекс, літ. «А-ІІ», загальною площею 633,4 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, на користь ПФ «Ордекс». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У справі, що переглядається, розділ 5 Іпотечного договору, який має назву «Звернення стягнення на предмет іпотеки. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», містить такі пункти: «5.1. У разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України. 5.2. Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. 5.2.1. Іпотекодержатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому чинним законодавством, для чого отримувати всі необхідні документи (витяги, довідки тощо) в центральних органах виконавчої влади, органах Міністерства юстиції, органах нотаріату, БТІ та в будь-яких інших установах, організаціях та підприємствах. 5.2.2. Визначений пунктом 5.2.1. Договору спосіб задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджає Іпотекодержателю застосувати інші встановлені законодавством України способи звернення стягнення на предмет іпотетеки». Отже, в даному випадку Іпотечний договір містить іпотечне застереження, в якому передбачено лише право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності або внесення змін до Іпотечного договору щодо такого способу позасудового врегулювання спору між Фірмою та АТ «Мегабанк» не було укладено. Таким чином, сторони Іпотечного договору в чітко визначеному іпотечному застереженні погодили тільки право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а не набуття його у власність. У зв`язку з цим колегія суддів погодилася з доводами позивача про те, що оскільки в Іпотечному договорі відсутнє застереження про позасудове врегулювання спору шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, то реєстрація приватним нотаріусом права власності на спірне нежитлове приміщення за АТ «Мегабанк» є незаконною. Згідно з пунктом 3.3.6 Іпотечного договору іпотекодержатель має право: набути право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством, у разі порушення умов основного зобов`язання та/або цього Договору, а також у випадку порушення справи про банкрутство іпотекодавця. Цей пункт договору міститься в розділі 3 «Права та обов`язки сторін», а отже, передбачає загальні права Іпотекодержателя та не є іпотечним застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку». Умовою застосування пункту 3.3.6 Іпотечного договору є додержання порядку, передбаченого чинним законодавством, тобто цей пункт договору є відсилочним. Такий позасудовий порядок набуття права власності передбачений статями 36, 37 Закону України «Про іпотеку», за змістом яких передача права власності на предмет іпотеки повинна бути передбачена в іпотечному застереженні або в окремому договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність набуття АТ «Мегабанк» права власності на спірний предмет іпотеки та наявність іпотечного застереження, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, внаслідок неправильного тлумачення умов Іпотечного договору та положень Закону України «Про іпотеку». Оскільки дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за банком права власності на спірне майно є незаконними, ефективним способом захисту при неодноразовому відчуженні майна є віндикація. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Встановивши, що нерухоме майно, яке належить на праві власності ПФ «Ордекс», вибуло з власності Фірми за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на спірне майно за АТ «Мегабанк», який в подальшому відчужив це майно ОСОБА_1 , а той, у свою чергу, подарував 56/100 часток нежитлового приміщення ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для витребування спірного майна у названих відповідачів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 03 січня 2023 року залишити в силі.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявники вказали, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, від 02 листопада 2021 року у справах № 925/1351/19, № 917/1338/18 та в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30. Позасудове врегулювання спору та застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки сторони погодили в пунктах 3.3.6, 5.1, 5.2.1, 5.2.2 Іпотечного договору, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань (пункт 3.3.6). При цьому, незважаючи на те, що обмовка, яка закріплена в пункті 3.3.6 Іпотечного договору про право іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки у разі порушення основного зобов`язання у порядку, передбаченому чинним законодавством, містилася в розділі 3 «Права та обов`язки сторін», вона є застереженням і відповідною умовою Іпотечного договору, яка надає певні права та встановлює обов`язки. Зазначене застереження було узгоджене сторонами при укладенні Іпотечного договору, що вказує на те, що позивач добровільно надав свою згоду АТ «Мегабанк» на звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від способу, тобто як шляхом набуття іпотекодержателем права власності, так і шляхом продажу майна іншій особі за договором купівлі-продажу. Крім того, пункт 3.3.6 Іпотечного договору передбачає також можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у випадку порушення справи про банкрутство іпотекодавця. Враховуючи, що 22 лютого 2021 року Господарським судом Сумської області було відкрито провадження у справі № 920/161/21 про банкрутство ПФ «Ордекс», АТ «Мегабанк» 24 лютого 2021 року правомірно та відповідно до умов Іпотечного договору використало своє право набути у власність предмет іпотеки. Оскільки в даному випадку іпотекодавець надав свою згоду на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та був повідомлений, що в разі несплати кредитної заборгованості банк реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки, то вибуття спірного нерухомого майна з володіння позивача відбулося з його волі. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. За наведених обставин висновки суду апеляційної інстанції про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки була проведена з порушенням вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері державної реєстрації речових прав, та Закону України «Про іпотеку», а також - про наявність підстав для витребування у відповідачів спірного нежитлового приміщення, є помилковими.

У червні 2023 року ПФ «Ордекс» подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У червні 2023 року АТ «Мегабанк» також подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її задовольнити, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Ковпаківського районного суду міста Суми.

05 червня 2023 року справа № 592/1886/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Мазнєвої С. Г. про зупинення дії судового рішення задоволено. Зупинено дію постанови Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року в цій справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що в межах Генерального договору на здійснення кредитних операцій від 24 жовтня 2016 року № ГД-11-18/2016 між АТ «Мегабанк» як кредитодавцем та ПФ «Ордекс» як позичальником було укладено ряд кредитних договорів, а саме:

- 24 жовтня 2016 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, позичальник отримав кредит в розмірі 4 400 000 грн на строк до 16 березня 2020 року;

- 30 листопада 2016 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН-1, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, позичальник отримав кредит в розмірі 3 154 000 грн на строк до 29 листопада 2019 року;

- 14 червня 2018 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН-3, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, позичальник отримав кредит в розмірі 3 350 000 грн на строк до 12 червня 2020 року;

- 18 січня 2019 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-UАН-4, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, позичальник отримав кредит в розмірі 1 000 000 грн на строк до 20 березня 2020 року;

- 15 лютого 2019 року - кредитний договір № 11-18/2016-МК-НАН-5, за яким, з урахуванням додаткових угод до цього договору, позичальник отримав кредит в розмірі 300 000 грн на строк до 20 грудня 2019 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами 24 жовтня 2016 року між ПФ «Ордекс» як іпотекодавцем та АТ «Мегабанк» як іпотекодержателем було укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір (з подальшими змінами до нього), предметом якого є нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна: 01, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 1.4 Іпотечного договору сторони обумовили, що вартість предмета іпотеки становить 6 659 720 грн.

Згідно з пунктом 3.3.6, який міститься у розділі 3 «Права та обов`язки сторін» Іпотечного договору, іпотекодавець має право набути право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством, у разі порушення умов основного зобов`язання та/або цього договору, а також у випадку порушення справи про банкрутство іпотекодавця.

Розділ 5 Іпотечного договору, який має назву «Звернення стягнення на предмет іпотеки. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» містить такі пункти:

пункт 5.1, згідно з яким у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України;

пункт 5.2застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яким передбачено, що: іпотекодержатель має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому чинним законодавством, для чого отримувати всі необхідні документи (витяги, довідки тощо) в центральних органах виконавчої влади, органах Міністерства юстиції, органах нотаріату, БТІ та в будь-яких інших установах, організаціях та підприємствах (підпункт 5.2.1); визначений підпунктом 5.2.1 цього Договору спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законодавством України способи звернення стягнення на предмет іпотеки (підпункт 5.2.2).

На виконання приписів частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» 21 квітня 2020 року АТ «Мегабанк» надіслало позивачу вимогу за вих № 91-3064 про усунення порушень основного зобов`язання та попередило, що в разі несплати заборгованості за кредитними договорами, а саме: за договором від 24 жовтня 2016 року № 11-18/2016-МК-UАН в розмірі 1 224 748,10 грн; за договором від 30 листопада 2016 року № 11-18/2016-МК-UАН-1 - 339 412,42 грн; за договором від 14 червня 2018 року № 11-18/2016-МК-UАН-3 - 3 407 351,37 грн; за договором від 18 січня 2019 року № 11-18/2016-МК-UАН-4 - 845 152,46 грн; за договором від 15 лютого 2019 року № 11-18/2016-МК-НАН-5 - 54 758,43 грн протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання цієї вимоги банк як іпотекодержатель реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Вказану вимогу ПФ «Ордекс» отримала 27 квітня 2020 року, однак не усунула зазначені у ній порушення.

У лютому 2021 року АТ «Мегабанк» звернулося до приватного нотаріуса СМНО Нагорної Н. В. із заявою, в якій просило передати йому право власності на вищезгаданий предмет іпотеки.

За результатами розгляду вказаної заяви 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом СМНО Нагорною Н. В. як державним реєстратором в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію за АТ «Мегабанк» права власності на нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2021 року АТ «Мегабанк» відчужило нежитлове приміщення (торгівельно-побутовий комплекс, салон-перукарня) загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , який, у свою чергу, подарував 56/100 часток спірного майна ОСОБА_2 , про що свідчить договір дарування від 29 жовтня 2021 року.

08 листопада 2021 року окремим об`єктам власності, які утворилися в результаті поділу спірного приміщення, було присвоєно нові адреси: номер будівлі 17/1-А та номер будівлі АДРЕСА_1.

В матеріалах цієї справи міститься висновок про вартість майна від 19 жовтня 2021 року, згідно з яким станом на 11 лютого 2021 року вартість нежитлових приміщень загальною площею 1 455,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 складала 7 257 000 грн.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» уразі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення Іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно з частинами першою, третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення Іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

З аналізу змісту вищенаведених статей 36 і 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що за цим Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію за АТ «Мегабанк» права власності на предмет іпотеки (тут і далі - Закон № 1952-1V).

Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частин першої та третьої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є, зокреманотаріус. Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 40 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону № 1952-IV та цим Порядком.

Для державної реєстрації прав, що набуваються, змінюються або припиняються у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість набуття, зміни чи припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину (пункт 57 Порядку № 1127).

Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Вказані правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (див. постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

В постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) викладені такі правові висновки.

Щодо неправомірності звернення стягнення на майно боржника поза межами провадження у справі про банкрутство.

На думку скаржника, звернення ним стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 506, не порушує права позивача. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є власником нерухомого майна, яке він передав в іпотеку відповідачеві згідно з іпотечним договором № 506.

Аналізуючи, чи має місце порушення, невизнання або оспорювання зі сторони АТ «Мегабанк» права власності позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що АТ «Мегабанк» порушило право власності позивача, здійснивши неправомірне звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 506. При цьому суди виходили з того, що АТ «Мегабанк» звернуло стягнення на вказаний предмет іпотеки в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що АТ «Мегабанк» порушило права позивача, але порушення полягає у зверненні стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 506 поза межами провадження про банкрутство позивача, з огляду на таке.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03 січня 2019 року, зокрема, відкрито провадження у справі № 914/2350/18 про банкрутство ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра».

У частині шостій статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) закріплено, що задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, здійснюється лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина п`ята статті 41 КУзПБ).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

З огляду на положення процесуального закону, у справах позовного провадження господарський суд, здійснюючи правосуддя, зв`язаний принципами диспозитивності та змагальності сторін, водночас у справах про банкрутство поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності суттєве значення має принцип судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства.

Цей принцип полягає, серед іншого, у судовому контролі за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси та інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових вимог кредиторів, а також за збереженням балансу інтересів сторін, у тому числі під час продажу майна банкрута з метою реалізації за найвищу ціну та відповідно до встановленої КУзПБ процедури.

У межах дотримання наведеного принципу з відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність боржника, з огляду на мету та цілі КУзПБ, такими, що відповідають положенням чинного законодавства України, можна вважати лише ті дії обтяжувача щодо звернення стягнення на майно боржника, які були дозволені (санкціоновані) судовим рішенням (ухвалою суду) в межах справи про банкрутство.

Тобто у цій справі правомірними можна вважати ті дії щодо звернення стягнення на майно боржника, які будуть здійснені в межах провадження у справі про банкрутство (аналогічні висновки відображені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22 вересня 2021 року у справі № 905/1923/15).

Отже, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з приводу того, що АТ «Мегабанк» порушило право власності позивача, здійснивши неправомірне звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 506, виходячи при цьому з мотивів, наведених вище.

Щодо належного та ефективного способу захисту при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо таке майно надалі не було відчужено третій особі.

Звернення стягнення на іпотечне майно у позасудовому порядку на підставі іпотечного договору.

Як установлено судами, між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір від 01 лютого 2011 року № 01/2011. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір № 506, за яким відповідачу передано в іпотеку нерухоме майно.

Приписами частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» врегульовані питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

У пункті 5.2 (5.2.1) іпотечного договору № 506 сторони погодили іпотечне застереження, відповідно до якого передбачено право іпотекодержателя при зверненні стягнення на предмет іпотеки отримати на праві власності предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц.

На підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі № 506 відповідач (іпотекодержатель) звернув стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.

30 грудня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу як державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності об`єктів нерухомого майна за АТ «Мегабанк».

Отже, відповідач вчинив дії, спрямовані на набуття права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору, укладеного з позивачем. Державний реєстратор у встановленому Законом № 1952-IV порядку здійснив реєстраційну дію (виконав визначену законом технічну функцію) щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем.

Державна реєстрація - офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на майно.

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем. Відповідач вважає такий спосіб захисту неналежним.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

У частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) встановлено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Тобто державна реєстрація права власності закріплена законом як елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк» - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно за АТ «Мегабанк» та водночас елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Внаслідок цього право позивача було порушено та між сторонами виник спір про право цивільне.

Належний та ефективний спосіб захисту.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Як зазначено вище, у цій справі суди встановили порушення прав позивача. Як наслідок, суду необхідно встановити належний та ефективний спосіб захисту прав позивача з огляду на обставини цієї справи.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Разом із цим судом першої інстанції було встановлено, що спірне нерухоме майно не відчужувалось третім особам. На момент звернення позивача з позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за АТ «Мегабанк».

Судом також було встановлено, що підставою виникнення у АТ «Мегабанк» права власності на кожен із об`єктів спірного нерухомого майна є іпотечний договір № 506. Іпотекодавцем за цим договором є позивач, а іпотекодержателем - АТ «Мегабанк».

Тобто між позивачем та АТ «Мегабанк» наявні договірні відносини (іпотечний договір № 506), які регулюють звернення стягнення на спірне нерухоме майно. АТ «Мегабанк» звернув стягнення на спірне нерухоме майно на підставі зазначеного договору.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30 грудня 2019 року опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений приписами ЦК України та ГК України) суперечить завданню господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті.

Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності на спірне нерухоме майно та протиправністю дій відповідача щодо позбавлення позивача такого права (звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами провадження у справі про банкрутство). Суди встановили порушення прав позивача відповідачем. У цьому разі відмова у позові виключно з причини відсутності посилання на певний спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, не відповідає завданню господарського судочинства (зокрема, щодо справедливого та своєчасного вирішення судом спорів), визначеному у частині першій статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що з метою унеможливлення неодноразового відчуження спірного майна існує інститут забезпечення позову (глава 10 розділу І ГПК України). У подібних спорах вжиття відповідних заходів забезпечення позову може не допустити подальше відчуження нерухомого майна, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду.

Щодо застосування частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом).

Процедура вчинення дій державним реєстратором на підставі судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Щодо суті спору в частині звернення стягнення на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду ще раз наголошує на тому, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У випадку подальшого відчуження нерухомого майна (що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 506) задоволення заявлених позовних вимог є неможливим.

У касаційній скарзі АТ «Мегабанк» зазначає, що станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції власником нерухомого майна (що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 506) є ТОВ «ЛЮКС ЛТД ГРУПП». На підтвердження зазначених обставин АТ «Мегабанк» надало до Західного апеляційного господарського суду копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, які наявні в матеріалах справи.

У відзиві на касаційну скаргу позивач стверджує, що 29 грудня 2020 року (під час розгляду справи № 914/2350/18 (914/608/20) в суді апеляційної інстанції) АТ «Мегабанк» відчужило зазначене нерухоме майно на користь ТОВ «ЛЮКС ЛТД ГРУПП», про що зроблено відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Під час розгляду справи судом касаційної інстанції сторони також підтвердили, що на цей час право власності на нерухоме майно (що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 506) зареєстровано за ТОВ «ЛЮКС ЛТД ГРУПП».

Доводи банку у касаційній скарзі про необхідність залучення до участі у справі набувача нерухомого майна - ТОВ «ЛЮКС ЛТД ГРУПП» - як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Велика Палата Верховного Суду вважає неприйнятними. Якщо позивач звернеться до суду з вимогою про витребування нерухомого майна від його кінцевого набувача, про якого містяться відповідні відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, такий набувач має бути відповідачем.

Отже, у випадку подальшого відчуження АТ «Мегабанк» нерухомого майна (що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 506) скасування рішень про державну реєстрацію права власності від 30 грудня 2019 року не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивача на відповідне нерухоме майно. Більше того, за наявних обставин, задоволення такого позову може призвести до порушення прав іншої особи - набувача майна, на що, зокрема, вказує практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, відповідно до рішення у справі «Атіма Лімітед» проти України» (заява № 56714/11) заявник (другий покупець) купив акції у іншої юридичної особи (першого покупця), яка, своєю чергою, купила акції на аукціоні в межах програми приватизації. Прокурор в інтересах Київської міської ради звернувся з позовом до першого покупця з вимогою про визнання договору купівлі-продажу недійсним і повернення акцій територіальній громаді. Позов був задоволений, а акції зареєстровані за територіальною громадою. У рішенні ЄСПЛ наголошено, що судові рішення de facto призводять до втручання в майно заявника, і що витребування акцій від заявника могло бути можливим лише шляхом подання проти нього віндикаційного позову. ЄСПЛ, зокрема, постановив, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за наведених обставин скасування рішень про державну реєстрацію права власності від 30.12.2019 не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Отже, у позові у цій частині слід відмовити.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40-43)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183-188 постанови).

В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в розділі 5 Іпотечного договору, який має назву «Звернення стягнення на предмет іпотеки. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», міститься іпотечне застереження, в якому передбачено лише право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, тоді як окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності або внесення змін до Іпотечного договору щодо такого способу позасудового врегулювання спору, між Фірмою та АТ «Мегабанк» не було укладено.

Верховний суд погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, оскільки сторони Іпотечного договору в чітко визначеному іпотечному застереженні погодили тільки право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а не набуття його у власність, тоді як умовою застосування пункту 3.3.6 Іпотечного договору є додержання порядку, що передбачений чинним законодавством. Такий позасудовий порядок набуття права власності визначений статями 36, 37 Закону України «Про іпотеку», за змістом яких передача права власності на предмет іпотеки повинна бути передбачена в іпотечному застереженні або в окремому договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановивши, що спірне нежитлове приміщення, яке належало на праві власності ПФ «Ордекс», вибуло з власності Фірми за відсутності правовстановлюючого документа, необхідного для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Мегабанк» (в даному випадку - окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в Іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, про можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»), тобто за відсутності в діях власника волі на передачу майна в обраний банком спосіб, і що в подальшому АТ «Мегабанк» відчужило це майно ОСОБА_1 , а той, у свою чергу, подарував 56/100 часток нежитлового приміщення ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування спірного майна у названих відповідачів.

Аргументи касаційної скарги та відзиву АТ «Мегабанк» про те, що задоволення позову призвело до безоплатного позбавлення права власності відповідачів як добросовісних набувачів, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 може захистити своє право на отримання сплачених ним за договором купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця, тоді як ОСОБА_2 набув у власність 56/100 часток у спірному майні на підставі договору дарування, тобто за безоплатним правочином, а згідно з частиною третьою статті 388 ЦПК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідачів критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідачів спірного нежитлового приміщення не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що хоча обмовка, яка закріплена в пункті 3.3.6 Іпотечного договору про право іпотекодержателя набути у власність предмет іпотеки у разі порушення основного зобов`язання у порядку, передбаченому чинним законодавством, містилася в розділі 3 «Права та обов`язки сторін», вона є застереженням і відповідною умовою Іпотечного договору, яка надає певні права та обов`язки, що, у свою чергу, вказує на те, що позивач добровільно надав свою згоду АТ «Мегабанк» на звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від способу, тобто як шляхом набуття іпотекодержателем права власності, так і шляхом продажу майна іншій особі за договором купівлі-продажу, не заслуговують на увагу, оскільки сторони Іпотечного договору в чітко визначеному іпотечному застереженні погодили тільки право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки (підпункт 5.2.1 пункту 5.2 договору), а не набуття його у власність, про що правильно вказав апеляційний суд.

Крім того, особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але й щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Верховний Суд зауважує, що у справі, яка переглядається, АТ «Мегабанк» як іпотекодержатель вправі був звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на нього, однак з огляду на узгодженні сторонами умови Іпотечного договору, а саме визначення ними в іпотечному застереженні (підпункт 5.2.1 пункту 5.1 цього договору) лише одного способу задоволення вимог іпотекодержателя - надання йому права від свого імені продати предмет іпотеки - таке звернення могло мати місце тільки за обставин пред`явлення державному реєстратору окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Аргументи касаційної скарги про те, що пункт 3.3.6 Іпотечного договору передбачає також можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у випадку порушення справи про банкрутство іпотекодавця, а з урахуванням того, що 22 лютого 2021 року Господарським судом Сумської області було відкрито провадження у справі № 920/161/21 про банкрутство ПФ «Ордекс», АТ «Мегабанк» правомірно та відповідно до умов Іпотечного договору використало 24 лютого 2021 року своє право набути у власність предмет іпотеки, є неспроможними, оскільки з відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність боржника, з огляду на мету та цілі КУзПБ, такими, що відповідають положенням чинного законодавства України, можна вважати лише ті дії іпотекодержателя щодо звернення стягнення на майно боржника, які були дозволені (санкціоновані) судовим рішенням (ухвалою суду) в межах справи про банкрутство (див. вищенаведену постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 рокуу справі № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21), в якій сформульовані правові висновки, зокрема і з цього питання).

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, від 02 листопада 2021 року у справах № 925/1351/19, № 917/1338/18 та в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В постанові Великої палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) вказано, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц (провадження № 14-2цс19) зазначено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За приписами статті 19 Закону № 1952-IV (уредакції, чинній на момент прийняття реєстратором оскаржуваного рішення) державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Таким чином, для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа - іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують: наявність в договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (або окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя); направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень; сплин 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень; у разі переходу прав на нерухоме майно - документ, що підтверджує перехід.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30 вказано, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-86гс20) зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні правовідносини так, що кожен із учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, дбаючи водночас про права та інтереси інших учасників, зокрема, передбачаючи можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших учасників.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) вказано, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 ЦК України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.

Разом з тим у справі, яка переглядається, сторони Іпотечного договору в чітко визначеному іпотечному застереженні погодили тільки право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки (підпункт 5.2.1 пункту 5.2 договору), а не набуття його у власність, тоді як умовою застосування пункту 3.3.6 Іпотечного договору є додержання порядку, передбаченого чинним законодавством. Зазначене свідчить, що спірне нежитлове приміщення, яке належало на праві власності ПФ «Ордекс», вибуло з володіння Фірми за відсутності правовстановлюючого документа, необхідного для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Мегабанк» (в даному випадку - окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в Іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, про можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»), тобто за відсутності в діях власника волі на передачу майна в обраний банком спосіб.

Отже, висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18 та в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30, на які заявники послалися в касаційній скарзі. В контексті спірних правовідносин та з урахуванням встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) вказано, що стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Наявні в матеріалах справи докази та з`ясовані судами на їх підставі обставини свідчать про таке: спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах з продажу арештованого майна, проведених за ініціативною відділу державної виконавчої служби; ОСОБА_2 був учасником торгів та відповідно до протоколу від 15 лютого 2008 року переможцем щодо лотів № 1 та № 2 (спірне нерухоме майно). […] Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця. Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій помилково ототожнили судове рішення, на підставі якого відбувалося оформлення речового права покупцем, з судовим рішенням, на виконання якого відбувався продаж спірного майна, не розглянувши та не спростувавши відповідні доводи відповідача, залишивши поза увагою приписи частини другої статті 388 ЦК України.

Однак у справі № 925/1351/19 спірне майно було відчужене в порядку, встановленому для виконання судових рішень, тоді як у справі, яка переглядається, іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), на яку заявники також послалися в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 925/1351/19.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції.

Таким чином, Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації виниклих відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дію постанови Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2023 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити її дію.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Сумського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук