Номер провадження: 22-ц/813/5552/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника апелянта - адвоката Голосова Ю.В.,

відповідача ОСОБА_1

представника ОСОБА_1 адвоката Врони А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Голосова Юрія Валентиновича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,

встановив:

12.10.2021 рокуОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (а.с.1-4).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року матеріали позовної заяви ОСОБА_2 було передано до Суворовського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с.43).

Позовна заява була обґрунтована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбу.

Під час шлюбу у подружжя народилось двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20, 24).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.26).

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

В свою чергу, як зазначав позивач, він багато часу приділяв вихованню дітей, регулярно навідував їх в Україні, відпочивав з дітьми за кордоном та спілкувався за допомогою відеозв`язку та інтернет месенджерів. Окрім того, позивач постійно сплачував кошти у рахунок аліментів на дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Внаслідок протиепідемічних обмежень, викликаних глобальною пандемією в 2020 році, позивач не мав змоги протягом певного часу бачитись з власними дітьми. ОСОБА_2 зазначив, що після зняття обмежень, він неодноразово намагався поспілкуватися з власними дітьми, направляв їм подарунки та приїздив до м. Одеси, однак відповідач чинила перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми, а надіслані ним подарунки відмовлялася забирати з поштових відділень.

Окрім того, в результаті розгляду звернення ОСОБА_2 , Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради виготовлено Висновок «Про можливість визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак позивач з таким Висновком не погоджується, а тому був вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 , в частині позовних вимог про зобов`язання не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.121-122).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (а.с.123-126).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Голосов Ю.В. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року, та просить ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.128-130).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Врона А.В., посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення без змін (а.с.149-153).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, на які посилався позивач, а тому підстави для задоволення позову були відсутні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 2019.

В період шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилось двоє дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20, 24).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.26).

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надано Висновок №01-11/1278/1 вих. від 23 вересня 2021 року «Про можливість визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.33-34).

Орган опіки та піклування вважав доцільним визначити способи участі батька, ОСОБА_2 , у вихованні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дітьми:

- один тиждень 3 рази на рік по приїзду батька до України, у присутності матері протягом першого року;

- дні народження, святкові дні та відпочинок дітей з батьком за межами України за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дітей.

Позивач заперечує проти встановленого графіку спілкування у частині присутності матері під час його зустрічей з дітьми.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі СК України),встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Питання виховання дитини за вимогами ст.157 СК Українивирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенція про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 7 Конвенція про права дитини, дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

За змістом ст. 9 Конвенція про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція про права дитини), визначено, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буре збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, відповідачем зазначено, а позивачем не спростовано факту, що ОСОБА_4 не володіє та не розуміє англійської мови, якою спілкується позивач, у свою чергу останній не розуміє української або російської мови, окрім того, ОСОБА_2 не приїжджав до України та не бачився з сином понад три роки.

З огляду на викладене, вбачається, що під час таких зустрічей, як в межах України так і за кордоном, обов`язковою є присутність матері задля кращої взаємодії батька з дитиною.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що задля забезпечення кращих інтересів малолітнього ОСОБА_4 , під час зустрічей позивача з сином, як в межах України так і за кордоном, доцільною, а отже і обов`язковою є присутність матері, тож підстави для відступлення від Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/1278/1 вих. від 23 вересня 2021 року - відсутні.

Більше того, відповідач ОСОБА_1 заявила суду апеляційної інстанції, що вона жодним чином не чинить перешкод позивачу у його спілкуванні з дітьми у спосіб, який визначений у Висновку органу опіки та піклування, проте, позивач ОСОБА_2 сам не бажає з ними спілкуватись.

Так, як вбачається з матеріалів справи, донька сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з початку 2022 року проживала разом з батьком в Австралії, що спростовує твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми.

Крім того, в суді апеляційної інстанції був допитаний неповнолітній син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який суду пояснив, що не бажає спілкуватись з батьком позивачем у справі - ОСОБА_2 .

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами наявність спору між сторонами з приводу участі батька у вихованні дитини та факту перешкоджання відповідачем ОСОБА_1 у виконанні батьківських прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення суду ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Голосова Юрія Валентиновича залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення через відпустку судді Сегеди С.М., та відкликання його із відпустки, складено 28.12.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький