Справа № 569/4110/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.,

при секретарі Ковальчука О.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Цуняка В.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

В обґрунтування позовних вимог вказує те, що згідно витягу з оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 станом на 01.02.2022 року (за період з 01.01.2018 року - 01.01.2022 року) виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 23 471, 92 грн.

Посилається на статтю 67 ЖК України, згідно якої визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Розрахунок вартості наданих Товариством послуг з теплопостачання здійснюється відповідно до тарифів затверджених рішеннями виконавчого комітету Рівненської міської ради № 137 від 09 жовтня 2008 року, № 6 від 04.01.2011 року, та постановами НКРЕКП «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення Товариству з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» № 449 від 23.04.2014 року, № 569 від 23.05.2014 року, № 664 від 13.06.2014 року, № 792 від 27.06.2014 року, № 146 від 17.10.2014 року, № 1171 від 31.03.2015 року, № 174 від 21.05.2015 року, № 1101 від 09.06.2016 року та № 1536 від 28.12.2017 року, № 1791 від 11.12.2018 року та Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 29.10.2021 року № 99 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.10.2021 року № 98 «Про встановлення тарифів ТОВ «Рівнетеплоенерго».

Відповідно до ч. 1 ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 передбачено, що оплата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що кореспондується із ч. 2 ст. 68 ЖК УРСР квартирна плата та плата за комунальні послуги нараховується та вноситься щомісячно.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Вважає, що відповідач є споживачем послуг, отримує квитанції на оплату та користується наданими послугами з гарячого водопостачання та централізованого опалення, а тому зобов`язана оплатити надані послуги.

Проте, внаслідок порушення зобов`язань щодо своєчасного внесення поточних платежів, станом на 01.02.2022 року (за період з 01.01.2018 року - 01.01.2022 року) у відповідача виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 23 471,92 грн. та судові витрати в розмірі 2 481,00 грн.

23.05.2023 року представником відповідача адвокатом Цуняком В.Й. через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області подано відзив на позовну заяву, в якому наведені позивачем аргументи у позовній заяві від 14.02.2022 року вважає безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають та повністю спростовуються долученими до відзиву документами. Просить в задоволенні позовних вимог ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відмовити.

03.06.2022 року представником позивача ОСОБА_1 подано клопотання про заміну первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 , оскільки відповідно до Договору дарування від 03.07.2018 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2018 року квартира АДРЕСА_2 подарована ОСОБА_2 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2022 року по замінено відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) по справі № 569/4110/22 за позовом ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги із врахуванням заміни належного відповідача підтримала та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Цуняк В.Й. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить в їх задоволенні відмовити. Вказав, що позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки позивач не надав жодного доказу, що такі послуги для власника ОСОБА_2 за період з 03.07.2018 року по 01.01.2022 року надавались, а отже відсутні підстави для стягнення їх вартості, у зв`язку з чим просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку сторін, доритавши в якості свідка ОСОБА_3 , дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 23 471,92 грн.

В обґрунтування заявленого розміру заборгованості позивачем до позову долучено оборотну відомість за період з січня 2018 року по лютий 2022 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , квартиронаймач: ОСОБА_3 , опалювальна площа 47,2 кв.м., кількість прописаних - 2, згідно якої заборгованість станом на 02.2022 року становить 23 471,92 грн.

Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу серії ВРЛ № 025177 від 11.07.2011 року ОСОБА_3 придбала двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,2 кв.м.

06.12.2011 року між ОСОБА_3 та КП «Теплотранссервіс» було укладено Договір № 30369 від 06.12.2011 року про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, підприємство зобов`язується надавати Споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та підігріву води

Відповідно до п. 4.1.1. Договору, підприємство зобов`язане забезпечувати надання Споживачеві послуг з додержанням відповдіних положень, правил і норм.

Відповідно до п. 4.1.4. Договору, припинити надання послуг за письмовою заявою Споживача після отримання та виконання ним технічних умов і тільки в міжопалювальний період.

З письмової заяви ОСОБА_3 від 07.10.2015 року надісланої на адресу КП РМР «Теплотранссервіс» вбачається, що останньою було повідомлено КП РМР «Теплотранссервіс» про відсутність об`єктів теплопостачання в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій одночасно просила припинити надання послуг з централізованого опалення та підігріву води.

З письмової заяви ОСОБА_3 від 11.11.2015 року надісланої на адресу КП РМР «Теплотранссервіс» вбачається, що остання повторно звернулась на адресу КП РМР «Теплотранссервіс» та просила припинити нараховувати за ненадані послуги з теплопостачання та підігріву води, починаючи з 07 жовтня 2015 року, а також просила Договір № 30369 від 06.12.2011 року вважати розірваним з моменту подачі першої заяви від 07.10.20215 року та надалі не надавати їй послуги з централізованого опалення та підігріву води.

Як слідує з Акту обстеження приміщення на наявність системи централізованого теплопостачання житлового приміщення будинку та наявність радіаторів опалення в ньому від 10.05.2022 року виданий головою правління ОСББ «Бузковий цвіт», зроблено комісійний висновок про те, що квартира АДРЕСА_2 від`єднана від системи централізованого теплопостачання.

Згідно оборотної відомості за період з січня 2018 року по лютий 2022 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , квартиронаймач: ОСОБА_2 , опалювальна площа 47,2 кв.м., кількість прописаних - 2 числиться заборгованість в розмірі 23 471,92 грн.

З долученої позивачем оборотної відомості за період з січня 2018 року по лютий 2022 року, за особовим рахунком № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , квартиронаймач: ОСОБА_2 , опалювальна площа 47,2 кв.м., кількість прописаних 2 вбачається, що за останнім числиться заборгованість в розмірі 23 471,92 грн.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду показала, що згідно Договору купівлі-продажу від 11.07.2011 року нею було придбано двох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,2 кв.м. 06.12.2011 року нею було укладено із попередником КП «Теплотранссервіс» Договір № 30369 про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води. Оскільки дана квартира знаходиться на 1 поверсі багатоквартирного дев`ятиповерхового будинку та дуже погано працювало опалення, а саме температура повітря в квартирі в зимовий період не піднімалась вище 16 градусів по С, внаслідок чого з`явилась сирість та грибок. Вона постійно як усно так і письмово зверталася зі скаргами в різні інстанції, в тому числі і до КП «Теплотранссервіс». Разом з тим, ніякої реакції з боку позивача не було. Тому в 2015 році вона самовільно від`єдналась від централізованого опалення та встановила електричні конверторні обігрівачі, про що повідомила попередника позивача, і з цього часу теплову енергію не отримує. 03.07.2018 року нею було подаровано квартиру АДРЕСА_2 своєму сину ОСОБА_2 , який з позивачем договору про надання послуг з централізованого опалення не укладав.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою верховенства права, зміст якої розкрито у статті 10 ЦПК України. Відповідно до цієї загальної засади цивільного провадження суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, який міститься в його Постанові від 13.03.2019 року у справі № 920/149/18 та параграфу 47 Рішення Європейського суду з прав людини по справі ««Дія97» проти України» («DIYA 97 v. UKRAINE») від 21 жовтня 2010 року, заява № 19164/04, слідує що: «процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів».

Аналогічна правова позиція зазначена в Рішенні ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, заява № 21722/11.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, відповідно до п. 47 правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який міститься в його Постанові від 13 березня 2019 року, справа № 920/149/18, провадження №12-297гс18 та параграфу 47 Рішення Європейського Суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року по справі Дія 97 проти України, заява № 19164/04 суди зазначили, що: процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й до національних судів.

Аналогічний висновок міститься у рішенні ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі Олександр Волков проти України (заява №21722/11).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 вказаного Закону, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

За змістом ч. 2 ст. 21 вказаного Закону, виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Згідно ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року, в якій суд виснував, що: «згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними».

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду по справі № 210/5796/16-ц від 18.03.2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Із аналізу вищезазначених вимог закону та положень договору, обов`язок оплати житлово-комунальних послуг у споживача виникає лише після фактичного отримання/користування даних (-ми) послуг (-ами). У разі не отримання житлово-комунальної послуги, або отримання її у неналежній якості (у відповідності до норм і стандартів) споживач має право на перерахунок оплати або відмову від зазначених послуг.

Як встановлено судом, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за період 01.01.2018 року по 01.01.2022 року.

Разом з тим, згідно долученої письмової заяви споживача від 07.10.2015 року на адресу теплопостачаючої компанії, зазначено про неналежну якість постачання теплової енергії та у зв`язку з цим відмовою від вказаних послуг із подальшим відключенням.

Зазначений факт підтверджено, комісійним Актом обстеження приміщення на наявність системи централізованого теплопостачання житлового приміщення будинку та наявність радіаторів опалення в ньому від 10.05.2022 року.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного доказу про те, що ТзОВ «Рівнетеплоенерго» надавались в квартиру АДРЕСА_2 послуги із теплопостачання і відповідач ОСОБА_2 ними фактично користувався з 07.10.2015 року по день звернення із позовом до суду.

Крім того, суд враховує, що відповідач по справі ОСОБА_2 став власником квартири кв. АДРЕСА_2 з 03.07.2018 року.

При цьому, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майно, тому за відсутності відповідної умови в договорі про відчуження нерухомого майна вимоги до нового власника про стягнення заборгованості за отриманими комунальними послугами попереднього власника є безпідставними.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 року по справі № 201/11406/20, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при розгляді даної справи.

При цьому відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду і зокрема Великої Палати Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, і у суддів відсутні права для не застосування таких висновків.

Суд зазначає, що відповідач не міг отримувати послуги від ТОВ «Рівнетеплоенерго» за нарахований період з 03.07.2018 року по 01.01.2022 року, оскільки отримав у дарування від`єднану квартиру від системи централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Також, суд критично оцінює долучену позивачем оборотну відомість за період з січня 2018 року по лютий 2022 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , квартиронаймач: ОСОБА_2 , опалювальна площа 47,2 кв.м., кількість прописаних - 2, де нараховано заборгованість в розмірі 23 471,92 грн., оскільки відповідач ОСОБА_2 жодних договорів із ТОВ «Рівнетеплоенерго» не укладав та з 01.01.2018 року по 03.07.2018 року взагалі не був ані власником даної квартири, ані споживачем даної комунальної послуги. На підставі наведеного вказаний розрахунок є необґрунтованим та ставить під сумнів вказаний доказ.

Разом з цим, суд позбавлений можливості самостійно здійснювати розрахунок заборгованості за надані послуги.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача ТзОВ «Рівнетеплоенерго» щодо стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання є недоведеними, а тому такими що не підлягають до задоволення.

Крім того, при розгляді даної справи суд враховує вимоги ч. 3 ст. 16 ЦК України в якій зазначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Оскільки, відключення квартири від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання є вимушеними діями попереднього власника, через неналежне виконання умов договору позивачем, що в судовому засіданні стороною позивача не спростовано, то суд вважає про наявність підстав для застосування ч. 3 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.ст.133, 141 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Сплачений судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлений 30 червня 2023 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук