Головуючий у І інстанції Зуєвич Л.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником - ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , в якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 липня 2010 року у розмірі 11 316,63 грн. станом на 26 вересня 2022 року та 2 481 грн. судового збору.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 26 липня 2010 року.

При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг.

Як стверджує позивач, заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Позивач вказав, що банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15 000,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позовної заяви.

Таким чином, як вказує позивач, банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Разом з тим, позивач наголошує, що відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

Також, в позові зауважується, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно з п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна Голд».

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 26 вересня 2022 року має заборгованість - 11 316,63 грн, яка складається з наступного: 8 556,19 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2 760,44 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

При цьому, позивач звертає увагу на те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав ті інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «Приватбанк» просило суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 8 556,19 грн. заборгованості за кредитом за договором про надання банківських послуг від 26 липня 2010 року.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 885,56 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було встановлено факту наявності в одному суді пов`язаних між собою справ № 760/10274/21 та № 760/2159/21, не було об`єднано їх в одне провадження відповідно до вимог ст. 188 ЦПК України. Вказує, що має підозру щодо зловживання правом з боку АТ КБ «ПриватБанк» чи його представників при поданні позовної заяви, яке полягає у свідомому приховуванні того факту, що до Солом`янського районного суду міста Києва подавався позов з тим самим предметом та з тих самих підстав, який знаходиться на розгляді судді Козленко Г.О. Таким чином, на думку апелянта, приймаючи позовну заяву та відкриваючи провадження по справі Солом`янський районний суд міста Києва у особі судді Зуєвич Л.Л. порушив вимоги п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України.

Крім цього, апелянт зазначає, що суд розглянув справу за відсутності сторін, належним чином не повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не врахувавши вимог законодавства щодо розгляду справ в умовах воєнного стану та форсмажорних обставин, у зв`язку з чим відповідач не мала можливості на ознайомлення з матеріалами справи через відсутність її в Україні, та була позбавлена права надати свої міркування щодо ситуації, яка склалася, довести обставини, які мають значення для справи, надати відзив чи зустрічний позов, надати заперечення стосовно прийняття позовної заяви, надати клопотання стосовно об`єднання справ в одне провадження відповідно до ст.188 ЦПК, надати клопотання щодо розгляду в загальному провадженні, надати свої пояснення, міркування чи заперечення стосовно наданих позивачем доказів, надати власні докази, викликати та допитати свідків, була позбавлена права на укладання мирової угоди, залучити представника по справі, тощо.

В апеляційній скарзі відповідач також вказує, що анкета-заява не є самим договором кредитування, який відповідач не підписувала, умови договору з нею не узгоджувалися та зарахування кредитного ліміту відбулося виключно за ініціативи банку.

Апелянт вважає, що суд не в повному обсязі врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Абібулаєва Т.Г. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Крім іншого, у своїй апеляційній скарзі апелянт заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а також про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (11 316,63 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Таким чином, клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про розгляд справи з викликом учасників справи задоволенню не підлягає.

Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, також не підлягає задоволенню, оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи апеляційним судом від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування із Солом`янського районного суду міста Києва матеріалів справи № 760/2159/21 і справи № 760/10274/21 із Київського апеляційного суду, та поновлення строку для складання і подання до суду додаткових процесуальних документів, що мають значення для справедливого, неупередженого, повного та всебічного розгляду апеляційної скарги і вимагають значного часу для ретельного вивчення і правової оцінки матеріалів справи, однак вказане клопотання задоволенню не підлягає так як є необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 26 липня 2010 року підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.33).

Відповідач заповнила анкету-заяву, в якій зазначила персональні дані, підтвердила факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування, розміщеними на сайті www.privatbank.ua. Також підтвердила, що згодна з тим, що дана анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та Банком договір надання банківських послуг.

Дана заява містить відмітку про бажання заявниці отримати платіжну картку «Універсальну» категорії «дебетова особиста картка».

Інших відомостей, зокрема, щодо розміру кредитного ліміту, строків здійснення періодичних платежів, розміру, порядку нарахування та погашення відсотків за прострочення погашення боргових зобов`язань, розміру, порядку нарахування та погашення штрафних санкцій та інших умов анкета-заява не містить.

Також, матеріали справи містять підписану 04 червня 2019 року ОСОБА_1 інформацію, з відміткою про її чинність і актуальність до 19 червня 2019 року, яка містить в т.ч. розділи щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, повернення кредиту, щодо пені та процентної ставки, яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних (а.с. 34-37).

На підтвердження видачі відповідачу кредитних карток та зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, до позовної заяви долучено довідки без номеру та дати (а.с.31-32), з яких вбачається, що за кредитним договором, без номеру та дати, укладеним ОСОБА_1 , банком було видано:

- 25 лютого 2013 року картку номер НОМЕР_1 з терміном дії до «09/16»;

- 08 липня 2013 року картку номер НОМЕР_2 з терміном дії до «05/17»;

- 28 липня 2014 року картку номер НОМЕР_3 з терміном дії до «04/18»;

- 11 вересня 2014 року картку номер НОМЕР_4 з терміном дії до «07/18»;

- 19 серпня 2018 року картку номер НОМЕР_5 з терміном дії до «08/22».

У виписці по рахунку за договором б/н, сформованої банком за період з 25 лютого 2013 року до 28 вересня 2022 року, клієнт - ОСОБА_1 , зазначено:

- усього витрат - 603 796,99 грн.;

- усього надходжень - 592 480,36 грн.;

- остання операція по рахунку датована 01 жовтня 2020 року - «% за кредит», залишок після операції становить «-11 316,63 грн.»;

- остання операція щодо здійснення розрахунку за допомогою кредитних коштів - поповнення мобільного, мала місце 27 вересня 2019 року на суму - 611,05 грн., із залишком після операції: «-9 991,90 грн»;

- останнє поповнення рахунку - «переказ з карти ПриватБанк через додаток Приват24» мало місце 23 вересня 2019 року на суму 1 600,00 грн., із залишком після операції: «-6 795,00 грн.».

Отже, випискою про рух коштів по рахунку за договором б/н, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» сформованої банком за період з з 25 лютого 2013 року до 28 вересня 2022 року, підтверджується факт того, що відповідач періодично користувалася кредитними коштами.

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 26 липня 2010 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 31 травня 2015 року, 30 червня 2019 року, 26 вересня 2022 року, клієнтом погашено:

- заборгованості за поточним тілом кредиту - 5 447,08 грн,

- заборгованості за простроченим тілом кредиту - 1 335,48 грн,

- заборгованість за нарахованими відсотками - 11,33 грн;

- по простроченим відсоткам - 1 750,66 грн.

З наданого представником позивача розрахунку заборгованості також вбачається, що позивачем розраховано залишок поточної заборгованості за наданим кредитом, який станом на 26 вересня 2022 року становить 11 316,63 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 8 556,19 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит - 2 760,44 грн. (а.с.17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та недоведеності позовних вимог в частині стягнення відсотків за кредитом, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти, що підтверджується випискою з рахунку (а.с. 67-117).

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципу тлумачення favorcontractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Як вказано у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Разом з тим, судом першої інстанції взято до уваги правові висновки, наведені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2021року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21) за змістом яких:«Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Проте, апеляційний суд не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, не спростував належним чином викладені банком доводи апеляційної скарги.

Так, зазначаючи, що перша інформація у розрахунку заборгованості датована лише 01 березня 2020 року, апеляційний суд не звернув уваги на те, що це не перша дата, а остання дата, а перша дата стосується саме 04 липня 2016 року (а. с. 15-22). При цьому картка активувалася, перевипускалася за заявою саме ОСОБА_1 , нею кредит частково погашався.

Апеляційний суд не вказав на правові норми, які унеможливлюють брати до уваги кредитний ліміт, виходячи із суті правовідносин між сторонами.

Зазначаючи, що банк не надав доказів отримання відповідачем кредиту у вигляді кредитного ліміту на суму 16 884,64 грн, апеляційний суд не звернув уваги, що відповідач, згідно наданих позивачем доказів, погашала кредит, просила перевипустити картку. При цьому відповідач не заперечувала проти позову, а, будучи належним чином повідомленою про дату судового засідання, до суду ні першої, ні апеляційної інстанції не з`явилася.

Отже, апеляційному суду необхідно дослідити виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримувала вона кредитну картку та строк її дії, чи користувалася остання кредитними коштами (чи отримувала готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купувала товари та чи перерахувала кошти на інші рахунки), якщо користувалася, то в якому розмірі, чи здійснювала повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснювала, то в якому розмірі».

Як вбачається з матеріалів справи, за відповідачем станом на 26 вересня 2022 року рахується заборгованість за кредитом у сумі 11 316,63 грн, яка складається з 8 556,19 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 2 760,44 грн. - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит.

Відповідач доводів позивача про таку заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості за кредитним договором не подав.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Натомість позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту і його розміру.

Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 26 вересня 2022 року складає 8 556,19 грн. Даний розмір заборгованості відповідачем не спростований, власного розрахунку ним не надано.

Разом з тим, в обґрунтування вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 2 760,44 грн АТ «КБ «ПриватБанк» зазначає, що суть договору приєднання, який було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Так, будь-яких заяв відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, діючих на момент видачі кредитних карток відповідачу, а також будь-яких Тарифів банку у цей період позивачем суду не надано, як не надано і доказів ознайомлення з ними відповідача.

Надана позивачем інформація (а.с.34-37), яку позивач вважає паспортом споживчого кредиту (така назва відсутня), містить інформацію загального характеру щодо різних кредитних продуктів позивача, яка може бути доказом про ознайомлення споживача із різними умовами, проте ніяким чином не є доказом досягнення між сторонами згоди щодо конкретних умов кредитування. Вказана інформація не може бути врахована судом як належний доказ, оскільки підписана відповідачем лише 04 червня 2019 року та містить вказівку про її актуальність тільки до 19 червня 2019 року (тобто на період 15 днів).

За таких обставин суд не може з`ясувати зміст умов та тарифів надання банківських послуг за відповідними картками, вид та тип цих карток тощо.

При цьому, суд також приймає до уваги, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ «КБ «ПриватБанк» від 26 липня 2010 року процентна ставка не зазначена. Також, у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

З огляду на наведене, а також враховуючи відсутність в матеріалах справи заяв відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в наступних редакціях і самих примірників Умов та Правил у нових редакціях, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг.

В редакції Умов та Правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, зазначені положення відсутні, а також не погоджені підстави і розмір нарахування штрафних санкцій, зокрема відсотків, які просить стягнути позивач.

Також, судом враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Крім того, суд бере до уваги правову позицію, викладену, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 161/5267/20 (провадження № 61-14015св20), за змістом якої:

«У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до вимог статті 625 ЦК України та неустойки у зазначеному банком розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 березня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (квітень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.»

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за відсотками на прострочений кредит в розмірі 2 760,44 грн. у зв`язку з їх необґрунтованістю.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування коштами з підстав та у розмірі встановленому ст. 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки Національного банку України) позивач не заявляв..

Враховуючи викладене,та з огляду на доведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів та їх використання в межах розміру кредитного ліміту, відсутність в матеріалах справи доказів виконання відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 8 556,19 грн. заборгованості за кредитом за договором про надання банківських послуг від 26 липня 2010 року є правильним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було встановлено факту наявності в одному суді пов`язаних між собою справ № 760/10274/21 і № 760/2159/21 та не було об`єднано їх в одне провадження відповідно до вимог ст. 188 ЦПК України є безпідставними. Так, позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» в справі №760/10274/21 було визнано неподаною і повернуто позивачу ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 серпня 2022 року. Стосовно справи №760/2159/21 жодної інформації чи доказів, що підтверджують факт перебування справи на розгляді в Солом`янському районному суді міста Києва відповідачем до апеляційної скарги не додано. Більше того, перебування на розгляді суду інших справ за участю одних і тих же учасників справи не впливає на можливість розгляду даної справи та не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не в повному обсязі врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

У вказаній постанові, на яку посилається відповідач в своїй апеляційній скарзі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, шо Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил падання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не місити, положень, щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, шо сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користуваннякредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) та порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, нені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідки та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, шо встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, позиція Верховного Суду по вищезазначеній справі про відмову в задоволенні позовних вимог Банку стосується стягнення відсотків за користування кредитом, щодо яких позивачу відмовлено оскаржуваним рішенням суду, та така відмова обґрунтована відсутністю інших належних та допустимих доказів, адже матеріали справи, шо були предметом розгляду Верховного Суду містили лише розрахунок заборгованості та анкету- заяву клієнта, які не містили інформацію про розмір відсотків та підпис відповідача по справі.

Таким чином, справа, що наразі є предметом судового розгляду, містить інший предмет доказування - стягнуто лише тіло кредиту та іншу доказову базу, а саме: поряд з копією Анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», Умов і Правил надання банківських послуг у AT КБ «ПриватБанк», Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» до позовної заяви додано також і виписку за договором б/н, довідки про видані картки та зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

Так, постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/І6-ц (провадження № 14-128пс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними (предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також мас місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

Верховини Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи» (ВС справа №686/17744/21 від 17.08.2023 року)».

Таким чином, на противагу справі №342/180/17, позовні вимоги до ОСОБА_1 в частині стягнення тіла кредиту обґрунтовуються інакшими належними та допустимими доказами, що доводять факт наявності між сторонами договірних відносин і не обмежуються лише розрахунком заборгованості та Анкетою-заявою про приєднання до Договору банківських послуг.

Доводи апелянта про те, що суд розглянув справу за відсутності сторін, належним чином не повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не врахувавши вимог законодавства щодо розгляду справ в умовах воєнного стану та форсмажорних обставин не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особі - відповідача.

З відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА вбачається, що інформації про місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26.09.2016 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Як вбачається з матеріалів справи, судом було направлено на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів (а.с.84). Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.85).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів для повідомлення відповідача, 09.05.2023 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с.86).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходив з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач також просив винести окрему ухвалу стосовно зловживання правом та введення в оману суду з боку юридичної особи з назвою Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та накласти на неї дисциплінарне стягнення у вигляді стягнення грошових коштів.

Однак, жодних передбачених законом підстав для постановлення окремої ухвали під час апеляційного перегляду даної справи судом не встановлено.

Безпідставною є також і вимога апеляційної скарги про заборону органам виконання судових рішень накладати арешт на майно та рахунки ОСОБА_1 до остаточного вирішення питання по суті спору, оскільки вказана вимога виходить за межі повноважень апеляційного суду визначених ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Солом`янським районним судом міста Києва ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником - ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: