КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/216/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Ратовської А.С., Лук`яненко В.О.,

за участю сторін:

представника позивача - адвоката Кузнецової Т.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бузової Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав,

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада, в якій просив суд: скасувати запис від 23 листопада 2013 року № 8259906 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 29 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати запис від 20 жовтня 2015 року № 25489475 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_1 нежитлові приміщення першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на користь територіальної громади м. Одеси (Одеська міська рада) в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; усунути перешкоди у користуванні територіальною громадою м. Одеси (Одеська міська рада), в особі Департаменту Одеської міської ради шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлових приміщень першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м за вищевказаною адресою. Вищевикладені обставини зумовили звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду із відповідним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що нежитлові приміщення першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, право на яке зареєстровано згідно з діючим законодавством.

Позивач зазначає, що під час проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності стало відомо, що зазначений об`єкт використовується як житло, у приміщенні зроблений ремонт. На це приміщення 29 листопада 2013 року укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому останній набув право власності на квартиру на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 24 березня 2010 року № 3-11854.

У результаті електронних торгів, вказана квартира була придбана ОСОБА_1 , що підтверджено актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 02 вересня 2015 року. Останнім власником квартири на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № 2646 стала ОСОБА_1 .

Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року у складі судді Бескровного Я. В. позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково. Скасовано запис від 23 листопада 2013 року № 8259906 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано від ОСОБА_1 нежитлові приміщення першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , на користь територіальної громади м. Одеси (Одеська міська рада) в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Усунуто перешкоди у користуванні територіальною громадою м. Одеси (Одеська міська рада) в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради нежитловими приміщеннями першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з указаного приміщення. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року скасовано в частині задоволення позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні майном. Ухвалено в цій частині нове судове рішення. У задоволенні позовної заяви Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про витребування від ОСОБА_1 нежитлових приміщень першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , на користь територіальної громади м. Одеси (Одеська міська рада) в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та усунення перешкод у користуванні територіальною громадою м. Одеси (Одеська міська рада) в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлових приміщень першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного суду від 09.01.2021 року касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 12.07.2021 року було прийнято до розгляду цивільну справу №520/10188/17-ц за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Одеська міська рада про скасування запису про державну реєстрацію права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення та визнання договору купівлі-продажу недійсним. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

02.08.2023 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшов відзив відповідно до якого вона просить у задоволені позову відмовити посилаючись на те, що ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 74,9 кв.м., в тому числі житловою 55,8 кв.м., належить на підставі свідоцтва про право власності серії та номер НОМЕР_1 , яке було видано 22 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. Право власності ОСОБА_1 на означену квартиру було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 жовтня 2015 року за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 01.

Представник відповідача також зазначає, що квартира була придбана ОСОБА_1 в результаті електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, які були проведені Державним підприємством «Інформаційний центр», що підтверджується Актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 02.09.2015 року.

Як стверджує представник відповідача реалізація нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 відбулась в примусовому порядку у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 , який був власником квартири, на підставі договору купівлі продажу, в добровільному порядку рішення суду про стягнення боргу.

Тобто, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 придбала квартиру відповідно до законодавства та є добросовісним набувачем.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 року було витребувано з Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження, яке було відкрито при примусовому виконанні виконавчого листа № 520/5410/15-ц від 18 травня 2015 року, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 96000,00грн. та у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксани Іванівни належним чином завірені копії документів, які стали підставою для видачі 22 жовтня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва на квартиру АДРЕСА_3 , яке зареєстровано в реєстрі за № 2646 (Бланк НАР 134065).

10.11.2021 року від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшла уточнена позовна заява відповідно до якої, позивач просить суд витребувати від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) нежитлове приміщення першого поверху № 605 загальною площею 75,2 кв.м за адресою АДРЕСА_2 (квартира АДРЕСА_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1 м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській обл., ); усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) нежитлового приміщення першого поверху № 605 загальною площею 75,2 кв.м за адресою АДРЕСА_2 (квартира АДРЕСА_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1 м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській обл., ); визнати противоправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), індексний номер: 8259906 від 23.11.2013 року, прийняте державним реєстратором Одеського міського управління юстиції, Одеської області, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_3 , виданий 06.08.2001 року, видавник: Веселинівський РВ УМВС України в Миколаївській області) на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про державну реєстрацію квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01)

У підготовчому засіданні 31.05.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

06.09.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2022 року будо витребувано з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради належним чином завірені копії статуту Департаменту комунальної власності Одеської міської ради станом на 01.01.2014 року; договору оренди приміщення № 369/204, який було укладено між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Партією «Родіна»; акту приймання-передачі приміщення від Партії «Родіна» приміщення № 605 першого поверху, загальною площею 75,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та з Комунального підприємства «Житлово комунальний сервіс «Вузівський» належним чином завірені копії документів, які стали підставою для відкриття особового рахунку № НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.05.2023 року витребувано з Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_4 ; з Головного управління національної поліції в Одеській області інформацію щодо кримінальних проваджень відкритих або закритих у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з Відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію щодо дійсності громадянського паспорта НОМЕР_5 виданим Сватівським РВ УМВС України в Луганській області 08 жовтня 2008 року, у разі недійсності зобов`язано надати інформацію про підстави не дійсності, ім`я власника, реєстрацію місця проживання власника зазначеного паспорта з 2009 року по сьогоднішній час та підстави реєстрації і перереєстрації місця проживання.

В судовому засіданні 29.06.2023 року представник позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підтримав позовну заяву та просив суд її задовольнити.

В судовому засіданні 29.06.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечувала та просила у задоволені позову відмовити повністю.

В судове засідання 29.06.2023 року представник третьої особи Одеської міської ради не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин відсутності не повідомив, пояснення на позовну заяву не надав.

Суд, дослідивши матеріали справи заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, нежитлові приміщення першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, право на яке зареєстровано згідно з діючим законодавством (а. с. 12-13, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 листопада 2013 року спірні нежитлові приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_3 відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . З указаного договору купівлі-продажу вбачається, що квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 березня 2010 року № НОМЕР_6 . (т. 1, а.с. 9)

На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року у справі № 520/5410/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яке набрало законної сили, квартира АДРЕСА_3 була реалізована на електронних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна.

У результаті проведення електронних торгів, вказана квартира була придбана ОСОБА_1 , що підтверджено актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 02 вересня 2015 року. (т. 1, а.с. 143-144)

ОСОБА_1 є власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О. І., право власності на яке зареєстровано 22 жовтня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.(т. 2, а.с. 44-45)

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, тобто без прийняття відповідного рішення, не є вираженням волі територіальної громади.

Судом встановлено, що згідно з листом директора комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 09 лютого 2016 року № 58/01-09 свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2010 року № 3-11854 не видавалося. Під № 3-11854 21 квітня 1998 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 (а. с. 17, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_3 до експлуатації не вводилася, а тому, як об`єкт нерухомості, у встановленому законом порядку не створювався. Спірні нежитлові приміщення № 605, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , не виділялися в окрему квартиру, відсутні документи, які б свідчили про існування окремо виділеної квартири АДРЕСА_3 .

Проте, з матеріалів справи вбачається, що місце проживання ОСОБА_3 було зареєстроване 10.02.2009 року за адресою: АДРЕСА_4 ., що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_5 . (а.с. 78 на звороті)

З листа Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області вбачається, що інформація про недійсність паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 в інформаційній підсистемі «Недійсні документи» ЄІАС УМП - відсутня. Водночас, в базі даних ЄІАС УМП наявна інформація про оформлення паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 Сватівським РВ УМВС України в Луганській області.

Окрім того, в матеріалах нотаріальної справи, наданої приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В. наявна довідка № 243 від 29.11.2013 року (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію, з якої вбачається, що ОСОБА_3 з 10.09.2009 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . (т. 1, а.с. 119)

З копії паспорта ОСОБА_1 також вбачається, що вона з 16.07.2014 року по 11.06.2015 року, та з 02.07.2016 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . (т. 2, а.с. 150-154)

25.05.2015 року у ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було складено акт обстеження в якому вказано, що під час огляду нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 було встановлено, що об`єкт використовується під житло, в приміщенні зроблений ремонт. На дане приміщення був наданий договір купівлі-продажі від 29.11.2013 р., відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність (продав), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) кв. АДРЕСА_3 .

З відповіді КП ЖКС «Вузівський від 14.10.2022 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_5 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . (т. 3, а.с. 115)

З вищевикладеного вбачається, що хоч спірні нежитлові приміщення № 605, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , не виділялися в окрему квартиру, проте використовувались як житлове приміщення, власники спірного майна реєстрували в ньому своє місце проживання та відкривали особові рахунки, та сплачували комунальні послуги.

Окрім того, суд зазначає, що в матеріалах реєстраційної справи № 01.02-1 наявна копія Розпорядження органу приватизації від 24.03.2010 року № 332846 та копія свідоцтва про право власності від 24.03.2010 року відповідно до який ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Вказане розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності від 24.03.2010 року в установленому законом порядку не скасовані, не визнані недійсними, в межах даної цивільної справи не заявлено таких позовних вимог, що унеможливлює задоволення позовних вимог в частині витребування майна.

Представник позивача в уточненій позовній заяві зазначає, про факт підробки документів на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відкрито та здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №0000047, № 480001956 за ознаками злочину ч. 4 ст. 358 КК України, проте доказів вказаного представник позивача не надає.

Відповідно до відповіді слідчого управління ГУНП в Одеській області наданої на виконання ухали Київського районного суду м. Одеси від 18.05.2023, щодо надання інформації про наявні кримінальні провадження (відкриті або закриті) у відношенні ОСОБА_3 , повідомлено,що відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань (пошук здійснювався за атрибутом «правопорушник») станом на 15.06.2023 слідчими підрозділами ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про підозру не повідомлялось.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та узагальненнях Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз`яснено, що на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними, в них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація).

Ст. 330 ЦК України, чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови. якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Проте суду не надано доказів, що вказане свідоцтво було визнано судом недійсним.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_3 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2013 року продана ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 9).

У подальшому, на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року у справі № 520/5410/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, квартира АДРЕСА_3 була реалізована на електронних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна.

В результаті електронних торгів, вказана квартира була придбана ОСОБА_1 , що підтверджено актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 02 вересня 2015 року.

Таким чином, останнім власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № 2646.

Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд встановив, що спірне майно - нежитлові приміщення першого поверху № 605, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , вибули з володіння власника - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, без його волі.

При цьому майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі № 1522/25684/12 та постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 285/3414/17, а також у постанові Великої палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц.

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

За змістом статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного, на момент проведення електронних торгів) реалізація арештованого майна, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Враховуючи, що електронні прилюдні торги, за результатами яких власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , стала ОСОБА_1 , не були визнані в установленому порядку недійсними, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Вимоги про визнання противоправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав (з відкриття розділу), індексний номер: 8259906 від 23.11.2013 року, прийняте державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Одеської області, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є похідними від вимог про витребування майна, а тому також не підлягають задоволенню.

Окрім того, щодо вимог про виселення суд зазначає, що у пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.

Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.

Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов:

- втручання повинно здійснюватися «згідно із законом»,

- воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:

-містить у собі конкуруючий приватний інтерес;

-зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»;

-для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Верховний Суд зазначив, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Вказаний висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Як зазначалося вище, 25.05.2015 року у ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності Департаменту комунальної власності ОМР стало відомо, що вищезазначене приміщення було захоплене невідомими особами. Про, що складено акт обстеження.

Під час огляду нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 було встановлено, що об`єкт використовується під житло, в приміщенні зроблений ремонт. На дане приміщення був наданий договір купівлі-продажі від 29.11.2013 р., відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність (продав), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) кв. АДРЕСА_3 .

Як вбачається з зазначеного договору купівлі-продажу дана квартира належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_7 від 24.03.2010 р.

Таким чином строк позовної давності починається з дня коли Департамент комунальної власності Одеської міської ради дізнався про порушення свого права або про особу, яка його порушила тобто з 25.05.2015 року.

Посилання представника відповідача на те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права від КП «ЖКС «Вузівський» спростовується тим, що в матеріалах справи відсутні докази, що КП «ЖКС «Вузівський» зверталося до позивача або до Одеської міської ради з повідомленням про порушення такого права.

Враховуючи викладене, позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про скасування запису про витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав є неабгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про скасування запису про витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 04.07.2023 року.

Суддя Петренко В. С.