Справа № 462/6756/19 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І.
Провадження № 22-ц/811/3204/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 листопада 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Жовтанецької сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що 10 липня 1999 року між ним та ОСОБА_5 укладено шлюб, у якому в них народилася донька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що з серпня 1999 року він був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1 однією сім`єю з ОСОБА_5 , їхньою спільною донькою, ОСОБА_2 , та донькою дружини від першого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка згодом змінила прізвище на ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим 27 серпня 2019 року він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено у зв`язку з тим, що у 2006 році його дружина склала заповіт, згідно з яким усе своє майно заповіла ОСОБА_6 . Зазначає, що він є непрацездатним пенсіонером, інвалідом війни, а відтак, має право на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, наскільки йому відомо, за життя ОСОБА_5 склала заповіт на їх спільну доньку, ОСОБА_2 , а про існування заповіту, складеного у 20 березня 2006 року, йому не було відомо. Вважає, що заповіт, складений на ОСОБА_6 є недійсним, оскільки такий посвідчений не посадовою особою, а виконавчим комітетом Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузької району Львівської області, підписаний секретарем виконкому Г.А. Плюха, гербова печатка накладена на підпис, який не проглядається, а у анкетних даних завідувача відсутні дата і рік народження, реєстраційний номер платника податків, які повинні бути написанні повністю, заповіт не містить точної адреси місця розташування нерухомого майна, а саме номеру будівель і назви вулиці, повних анкетних даних ОСОБА_6 . Вказує, що незважаючи на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2006 року шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано, вони продовжували проживати разом та вести спільне господарство до смерті дружини у зв`язку з чим він, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги та мають права на спадкування в рівних частках будинку АДРЕСА_2 .

З наведених підстав просить:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу в період з 17 серпня 2006 року по 25 січня 2016 року;

визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 від 20 березня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 ;

визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину будинку з усіма господарськими будівлями, розташованого на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 жовтня 2022 року позовну вимогу ОСОБА_1 до Жовтанецької сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання заповіту ОСОБА_5 від 20 березня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 недійсним залишено без розгляду.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування за законом відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою, не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу, оскільки предметом даного спору є проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а не наявність фактичного шлюбу. Зазначає, що він з ОСОБА_5 проживав однією сім`єю, вів спільне господарство, мав взаємні права та обов`язки з 10 серпня 1999 року і по день її смерті, тобто 16 років, допомагав їй матеріально, сплачував комунальні послуги. Вказує, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2019 року, яким встановлено факт проживання однією сім`єю, незважаючи на його скасування постановою Львівського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, має преюдиційне значення у даній справі. Вважає, що суд, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, взяв до уваги неправдиві покази свідків, викликаних за клопотанням ОСОБА_3 , які ніколи не були сусідами сторін. Крім того, судом не надано жодної правової оцінки поясненням ОСОБА_2 , яка визнала позов і пояснила, що позивач не лише проживав з ОСОБА_5 до дня її смерті, але й вів спільне господарство з сім`єю до 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 . Звертає увагу на те, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що будучи зареєстрованим та проживаючи в одній квартирі з ОСОБА_5 після розірвання шлюбу, вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, відтак відсутні підстави для встановлення факту проживання їх однією сім`єю без шлюбу. Крім цього, за наявності заповіту ОСОБА_1 не набув право на спадкування обов`язкової частки після смерті ОСОБА_5 , оскільки не відноситься до складу осіб, які мають право на обов`язкову частку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною 4 статті 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі, який розірвано, про що у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 08 грудня 1998 року зроблено актовий запис за № 429, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , видним Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного громадянського стану м. Львова 18 грудня 1998 року.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим повторно Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 20 лютого 2010 року, підтверджується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_3 .

10 липня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2006 року.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим 05 квітня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2 .

Свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_4 , виданим 16 лютого 2010 року Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, підтверджується, що ОСОБА_6 змінила ім`я на ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 5 від 15 жовтня 2019 року, виданій ОСББ «Жовто-блакитне», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У вищезазначеній довідці зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 з 28 січня 1999 року до дня смерті була зареєстрована ОСОБА_5 .

Аналогічна інформація щодо осіб, які проживали та були зареєстровані у в квартирі АДРЕСА_1 міститься і у довідці № 6 від 04 лютого 2020 року, виданій ОСББ «Жовто-блакитне», яку доповнено тим, що зареєстровані проживали однією сім`єю і вели спільне господарство.

Згідно з актом обстеження житлових умов від 17 липня 2013 року в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1а.с. 23).

Судом також встановлено, що у жовтні 2018 року ОСОБА_1 звертався із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 однією сім`єю з 10 липня 1999 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2019 року скасовано, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

На підтвердження ведення разом зі спадкодавцем спільного господарства позивачем надано рахунки, товарні чеки, розхідні накладні про оплату товару, послуг видані за період з березня 2010 року по грудень 2011 року, оформлені на прізвище ОСОБА_1 .

Зі змісту листа ЛКП «Залізничнетеплоенерго» від 04 листопада 2016 року № Т-415-01/06 вбачається, що з 01 липня 2014 року за квартирою АДРЕСА_1 був відкритий особовий рахунок НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з листом ТОВ «Воля-кабель» № 569-1 від 26 лютого 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 ТОВ «Воля-кабель» у період з 22 грудня 2015 року по 04 жовтня 2016 року надавало послугу ТБ+інтернет згідно з протоколом замовлених послуг та обладнання № 7912505, оформленого на ім`я ОСОБА_1 .

Давши оцінку цим доказам в сукупності з наявними в матеріалах справи іншими доказами, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі не свідчать про те, що товари та послуги придбано у зв`язку з веденням спільного господарства, а також те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існують взаємні права та обов`язки.

10 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із заявою № 002-13010-100613 на отримання споживчого кредиту на придбання мобільного телефону «Samsung GT-S5610 MDA», однак, придбаний в кредит товар не свідчить про те, що позивач отримав грошові кошти на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб сім`ї, а навпаки, дозволяє зробити висновок про те, що такий придбано в особистих інтересах позивача.

На думку колегії суддів, наявні в матеріалах справи довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, видані ОСББ «Жовто-блакитне», та акт обстеження житлових умов від 17 липня 2013 року не є беззаперечними доказами на підтвердження проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства позивачем та спадкодавцем, оскільки такі підтверджують лише факт реєстрації та спільного проживання в одній квартирі, однак, жодним чином не підтверджують наявність фактичних сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу в період з 17 серпня 2006 року по 25 січня 2016 року.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що, проживаючи спільно з ОСОБА_5 протягом останніх 16 років до дня її смерті, набув права спадкування за законом після її смерті з обов`язковою часткою у спадщині, зважаючи на те, що він є непрацездатним.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладено договір дарування будинку, за умовами якого ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар житловий будинок цегляний, зазначений в плані під літерою «А-1», що складається з трьох кімнат, житловою площею 48,7 кв.м., кухні, трьох коридорів, всього загальною площею 74,5 кв.м., а також сарай цегляний, зазначений в плані під літерою «В», вбиральню дерев`яну, зазначену в плані під літерою «Г» та всі споруди №1-№2, що до будинку відносяться, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Крім того, 08 листопада 2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладено також договір дарування земельних ділянок, за умовами якого ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар земельні ділянки під № НОМЕР_6 , площею 0,2446 га та № НОМЕР_7 , площею 0,2772 га, в межах згідно з планом, розташовані на території села Ременів Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, надані для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9178832 від 06 грудня 2005 року підтверджується, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 08 листопада 2005 року.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_8 , виданим 16 травня 2019 Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

30 червня 2016 року після смерті ОСОБА_5 . Другою Львівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 257/2016.

Як вбачається з копії спадкової справи № 257/2016, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

14 липня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини

Згідно із заповітом, складеним 20 березня 2006 року, посвідченим виконавчим комітетом Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що знаходиться в селі Ременів Кам`янка-Бузького району Львівської області ОСОБА_6 .

Заповіт, складений 20 березня 2006 року, посвідчений виконавчим комітетом Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, є чинним, в судовому порядку не визнавався недійсним.

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підтверджується копіями посвідчення серії НОМЕР_9 від 17 жовтня 2003 року та копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_10 (т.1 а.с. 12-13).

Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що коли спадкоємець постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19.

В матеріалах спадкової справи № 257/2016, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , міститься довіреність від 11 квітня 2019 року, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником в органах нотаріату, та у всіх інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої приналежності, з питань оформлення її спадкових прав на майно, що залишилося після смерті її матері - ОСОБА_5 , що свідчить про те, що ОСОБА_1 представляв ОСОБА_2 , діяв від її імені та в її інтересах.

27 травня 2019 року ОСОБА_1 , як представник ОСОБА_2 , подав до Другої Львівської нотаріальної контори заяву про долучення документів до матеріалів спадкової справи на запит нотаріуса.

Однак, в матеріалах спадкової справи № 257/2016, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня заява ОСОБА_1 про прийняття ним спадщини, подана від його імені та в його інтересах.

Таким чином, вважаючи себе спадкоємцем, якому, як вважає позивач, належить обов`язкова частка у спадщині, позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах, покликається на те, що незважаючи на розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , він на день її смерті проживав разом зі спадкодавцем без шлюбу, а відтак має право на спадкування.

Такі доводи апелянта спростовуються наступним.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

Враховуючи вищезазначені положення чинного законодавства, наявність заповіту, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 , посвідченого 20 березня 2006 року, який є чинним, згідно з яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що знаходиться в селі Ременів Кам`янка-Бузького району Львівської області ОСОБА_6 , з огляду на положення статті 1223 ЦК України, спадкування щодо зазначеного у заповіті майна після смерті ОСОБА_5 здійснюється за заповітом, оскільки спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 спадщину прийняла, від її прийняття не відмовлялася.

І оскільки статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, то спадкування щодо зазначеного у заповіті майна після смерті ОСОБА_5 не може відбуватися за законом, а відтак ОСОБА_1 не може бути спадкоємцем за законом майна, зазначеного ОСОБА_5 у заповіті, складеному нею 20 березня 2006 року навіть і у випадку задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу в період з 17 серпня 2006 року до 25 січня 2016 року, оскільки відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування за законом почергово, а спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є її діти, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до роз`яснень пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Правила статті 1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім`ї та дитячі будинки сімейного типу.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Що стосується обов`язкової частки, на яку, як вважає позивач, він має право у відповідності до статті 1241 ЦК України, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статі 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) право на спадкування мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки.

Тобто, право на обов`язкову частку мають непрацездатні вдова (вдівець), яким ОСОБА_1 не є, оскільки шлюб між ним та спадкодавцем ОСОБА_5 було розірвано 17 серпня 2006 року, і у випадку встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу в період з 17 серпня 2006 року до 25 січня 2016 року, не надає йому статусу вдівця, який у зв`язку з непрацездатністю у відповідності до частини 1 статті 1241 ЦК України має право на спадкування обов`язкової частки.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом права власності на 1/3 частину будинку з усіма господарськими будівлями, розташованого на АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 після розірвання шлюбу продовжував проживати разом з ОСОБА_5 без шлюбу та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , що свідчить, як вважає апелянт, про проживання разом з ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу в період з 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також те, що він матеріально допомагав померлій ОСОБА_5 , колегія суддів не вважає такими, що беззаперечно підтверджують його проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без шлюбу у зазначений період, оскільки за відсутності доказів ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, що в сукупності вказує на наявність встановлених відносин, притаманних подружжю, сам факт реєстрації та проживання колишнього подружжя за однією адресою не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю.

Крім того, оплата ОСОБА_1 комунальних послуг, наданих мешканцям квартири АДРЕСА_1 , не свідчить про те, шо вони з ОСОБА_5 , проживаючи разом за її життя, вели спільне господарство, зважаючи на те, що ОСОБА_1 проживав у вищезазначеній квартирі та був там зареєстрований, користувався комунальними послугами, а відтак, у нього, як у споживача комунальних послуг, виник обов`язок з їх оплати.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29.06.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк