У Х В А Л А

04 липня 2023 року

м. Київ

Справа № 727/7635/21

Провадження № 14-66цс23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Катеринчук Л. Й., Кишакевича Л. Ю., Кравченка С. І., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Чумаченко Т. А.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 липня 2022 року у складі колегії суддів Одинака О. О., Владичана А. І., Половінкіної Н. Ю.,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 14 квітня 2016 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

19 квітня 2016 року відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено розмір застави в сумі 250 796,00 грн.

25 липня 2016 року органом досудового розслідування повідомлено йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368, частиною третьою статті 369 КК України.

31 липня 2016 року обвинувальний акт за вказаним обвинуваченням скеровано до суду.

22 жовтня 2018 року прокурором змінено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України.

13 лютого 2019 року вироком Шевченківського районного суду міста Чернівці ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України, та виправдано на підставі пункту 1 частини першої статті 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

11 квітня 2019 року Чернівецьким апеляційним судом вказаний вирок скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

20 травня 2021 року процесуальним прокурором у кримінальному провадженні винесена постанова про відмову від пред`явленого обвинувачення, оскільки в ході розгляду справи в суді не встановлені достатні докази для доведення винуватості позивача і вичерпані можливості їх отримання, та закриття кримінального провадження № 0000048 від 18 вересня 2015 року відносно нього на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України.

25 травня 2021 року за вказаною постановою прокурора ухвалою Шевченківського районного суду місті Чернівці закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

За час незаконного кримінального переслідування, яке тривало з 14 квітня 2016 року по 25 травня 2021 року, тобто протягом 61 місяця 11 днів, він був звільнений з Державної прикордонної служби, був поновлений на роботі лише через два роки за рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року.

Вказував на те, що після поновлення на роботі він зазнавав постійних переведень на нижчі посади в інші регіони, стан його здоров`я за час перебування під слідством погіршився. Всі ці обставини призвели до зміни його життєвого укладу та завдали йому значних моральних страждань.

Крім того, під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи ним понесені витрати на правову допомогу в розмірі 267 200,00 грн та транспортні витрати в розмірі 1 534,11 грн.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 062 768,18 грн та 268 734,11 грн у рахунок відшкодування заподіяної йому майнової шкоди, що складається з витрат на правову допомогу та транспортних витрат.

02 лютого 2022 року рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 650 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 267 200,00 грн у відшкодування витрат на надання юридичної допомоги. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що у позивача виникло право на відшкодування шкоди відповідно до пункту 1-1 статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), а саме інше рішення суду (у даному випадку ухвали про закриття провадження у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення), яким встановлено факт незаконного повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінального переслідування останнього.

Ураховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку з порушенням його прав, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав за необхідне визначити розмір морального відшкодування в сумі 650 000,00 грн.

Суд також вважав доведеними понесені позивачем витрати на надання юридичної допомоги під час кримінального провадження в сумі 267 200,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь транспортних витрат, суд першої інстанції посилався на те, що Законом № 266/94-ВР, зокрема статтею 3, не передбачено право на відшкодування таких витрат.

07 липня 2022 року постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу задоволено частково. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовлено.

Змінено мотивувальну частину рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу про стягнення транспортних витрат, викладено її у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишено без змін. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного округу судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 17 025,00 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд керувався тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 травня 2021 року у справі № 725/3507/16к кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито за пунктом 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, а стаття 2 Закону № 266/94-ВР містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, і відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення відповідно до пункту 2 частини другої статті 284 КПК України не передбачає в особи виникнення права на відшкодування моральної шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом.

При цьому апеляційний суд зазначив, що позивач не позбавлений права на судовий захист своїх прав у інший передбачений чинним законодавством спосіб.

Також апеляційний суд відмовив у стягненні витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, посилаючись на те, що вказані витрати є судовими витратами, порядок, розподіл та відшкодування яких регламентується виключно процесуальний законодавством, та вони не є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не входять до складу ціни позову і тому не підлягають стягненню як збитки.

Змінюючи мотивувальну частину рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення транспортних витрат, апеляційний суд зазначив, що питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі, а тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення транспортних витрат потрібно було відмовити з наведених вище підстав.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не врахував, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється, зокрема, й на осіб, стосовно яких закрите кримінальне провадження у зв`язку з відмовою від підтримання державного обвинувачення. Прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з підстави невстановлення достатніх доказів для доведення в суді винуватості позивача. Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР як підстава для відшкодування шкоди.

Також апеляційний суд не врахував, що витрати, понесені позивачем під час кримінального провадження на отримання юридичної допомоги, не відносяться до процесуальних витрат в розумінні статті 118 КПК України та відповідно жодною нормою КПК України не передбачено можливість відшкодування у кримінальному провадженні процесуальних витрат, які понесені підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, повинні бути йому відшкодовані так саме, як і майнова шкода та інші понесені втрати внаслідок незаконних дій органами досудового розслідування.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) та у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 613/158/17 (провадження № 61-26660св18).

У жовтні 2022 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

07 червня 2023 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину п`яту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважала, що у цій справі виключною правовою проблемо є питання застосування Закону № 266/94-ВР до так званих нейтральних (формальних) підстав для застосування цього Закону, крім реабілітуючих і нереабілітуючих.

Як відомо, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) створюється самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За змістом частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено і в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі № 266/94-ВР та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до зазначеного Закону право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав. Натомість частина п`ята статті 5 Конвенції передбачає право кожного хто є потерпілим від арешту або затримання в порушення положень частин першої - четвертої цієї статті, на отримання відшкодування.

Отже, Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих, підстави для застосування Закону № 266/94-ВР пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний / обвинувачений не вчинив злочину.

До реабілітуючих належать лише три підстави: 1) встановлено відсутність події кримінального правопорушення; 2) встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; 3) не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

У справі, яка переглядається, ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 травня 2021 року у справі № 725/3507/16к прийнято відмову від обвинувачення прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Чорного А. Г., погоджену першим заступником керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Цупком О. В., у кримінальному провадженні за № 0000048 від 18 вересня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України.

Кримінальне провадження за № 0000048 від 18 вересня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Такі підстави для закриття кримінального провадження й, як наслідок, можливість / неможливість для відшкодування за законом шкоди у науці кримінального процесуального права відносять до нейтральних (формальних) підстав.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц (провадження № 61-20842св18) виснував, що стаття 2 Закону № 266/94-ВР містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, а відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення, відповідно до пункту 2 частини другої статті 284 КПК України, не передбачає в особи виникнення права на відшкодування моральної шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Разом з тим у постанові від 06 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19 (провадження № 61-2993св22) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що перелік випадків, за яких суд вирішує питання про закриття кримінального провадження, визначено частиною другою статті 284 КПК України, натомість випадки, у яких відповідне рішення уповноважений прийняти слідчий чи прокурор, передбачено частиною першою цієї статті. Тому факт закриття судом кримінального провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України не є визначальним, оскільки правове значення у такому випадку мають саме підстави, з яких прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення у суді, які, як правильно встановили суди у цій справі, відносяться до реабілітуючих.

Отже, на думку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, судова практика, наукова доктрина потребує відповіді на питання про можливість / неможливість застосування Закону № 266/94-ВР при відмові прокурора від підтримання державного обвинувачення та закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України.

Колегія суддів вважає, що: 1) справа має принципове значення; 2) авторитетне судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для подальшого розвитку права або забезпечення єдності судової практики, оскільки йдеться про правове питання, яке потребує пояснення, і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, мотиви, з яких справу передано для розгляду, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави для прийняття справи до судового розгляду.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

Кількісний критерій відображає той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

ЄСПЛ дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей; 3) чи були такі механізми запроваджені та, якщо так, то чи були вони ефективні.

Разом з тим в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року відсутні посилання на кількісні та якісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

У справі, що переглядається, процесуальним прокурором у кримінальному провадженні винесена постанова про відмову від пред`явленого обвинувачення, оскільки в ході розгляду справи в суді не встановлені достатні докази для доведення винуватості позивача і вичерпані можливості їх отримання; у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України.Таку обставину позивач вважав достатньою для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під судом і слідством протягом 61 місяця 11 днів згідно із Законом № 266/94-ВР.

З аналізу інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що позови про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, неодноразово перебували на розгляді у Верховному Суді у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 126/303/17 (провадження № 61-33977св18) зазначив, що ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження щодо обвинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (під час судового слідства не здобуто доказів), тому пред`явлене обвинувачення позивача у вчиненні злочину не підтверджується. Такі мотиви відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення з послідуючим закриттям кримінального провадження відповідають вимогам пункту 2 частини другої статті 3 Закону № 266/94-ВР, тому Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди з урахуванням її доведеності позивачем та принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду й у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 613/158/17 (провадження № 61-26660св18).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 314/3982/14-ц (провадження № 61-13711св18) виснував, що відмова прокурора від обвинувачення, наслідком чого стало закриття кримінального провадження відносно позивача, є реабілітуючою обставиною з точки зору кримінально-процесуального законодавства і дає право на відшкодування шкоди в порядку, визначеному позивачем, а саме за Законом № 266/94-ВР.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/16507/16-ц (провадження № 61-30385св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачці завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула на підставі закриття щодо неї кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення у суді.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07 жовтня 2022 року у справі № 751/2974/19 (провадження № 61-18188св19) зробив висновок, що, аналізуючи положення частин першої, другої статті 284 КПК України, частини першої статті 340 КПК України, статті 2 Закону № 266/94-ВР, суд апеляційної інстанції виснував, що відмова прокурора від обвинувачення з мотивів відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, за своєю юридичною суттю є тотожною закриттю кримінального провадження за пунктом 3 частини першої статті 284 КК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. При цьому суд керувався тим, що у постанові про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні та ухвалі Чернігівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року встановлено, що у справі відсутні достатні, належні та допустимі докази, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України.

У постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачці завдано моральної шкоди, оскільки постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 02 березня 2017 року провадження у кримінальній справі по обвинуваченню її у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 176 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

У постанові від 02 червня 2021 року у справі № 215/3408/18 (провадження № 61-19752св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнав необґрунтованими доводи касаційної скарги, що закриття кримінального провадження відносно позивача у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення і ненадання доказів існування моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральних страждань, яких зазнав позивач від утиску його прав під час досудового розслідування, оскільки наведене не відповідає положенням Закону № 266/94-ВР, зокрема закріпленому в пункті 2 частини першої статті 2 цього Закону праву на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом у разі закриття кримінального провадження за невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Сам факт перебування позивача під слідством та судом, закриття кримінального провадження за невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону № 266/94-ВР.

У постанові від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, оскільки під час судового розгляду безспірних доказів вчинення позивачем кримінального правопорушення не здобуто і всі їх можливості отримання вичерпано, а тому в діях позивача відсутній склад злочину. Позивач майже протягом 5 років перебував під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинуло на стан його здоров`я, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди згідно з нормами Закону № 266/94-ВР є обґрунтованими.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22) залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. У справі Верховний Суд визнав реабілітуючою таку підставу, як закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від державного обвинувачення, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду й у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19 (провадження № 61-2993св22), в якій зазначив, що закриття кримінального провадження за обвинуваченням позивача відбулося з реабілітуючих підстав (стороною обвинувачення не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримання), а тому позивач має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із Законом № 266/94-ВР.

Погодився Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, з тих підстав, що кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою прокурора від державного обвинувачення за відсутністю доказів вини / відсутності в діянні складу кримінального правопорушення у постановах від 26 квітня та 12 червня 2023 року у справах № 201/223/21 (провадження № 61-472св23) та № 127/15952/22 (провадження № 61-3223св23) відповідно.

15 грудня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) за позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним взяттям під варту з тих підстав, що постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2015 року провадження у кримінальній справі стосовно позивача було закрите у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди на підставі положень Закону 266/94-ВР.

Таким чином, практика Верховного Суду з розгляду справ указаної категорії є сталою.

Посилання колегії суддів на постанову від 26 червня 2019 року у справі № 530/1154/16-ц (провадження № 61-20842св18), у якій Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що стаття 2 Закону № 266/94-ВР містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, і не містить такої підстави, як відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення, відповідно до пункту 2 частини другої статті 284 КПК України не свідчить про наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів.

Не свідчить про виключну правову проблему і посилання Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на існування думки у науці кримінального процесуального права про поділ підстав для закриття кримінального провадження на реабілітуючі, неареабілітуючі та нейтральні (формальні), оскільки чинне кримінальне процесуальне законодавство такого поділу не передбачає.

Крім того, 20 липня 2022 року Велика Палата Верховного Суду повертала на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 306/701/20 за позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, з підстав відсутності виключної правової проблеми у застосуванні Закону № 266/94-ВР до так званих нейтральних (формальних) підстав застосування цього Закону, крім реабілітуючих і нереабілітуючих.

У разі виникнення суперечностей при застосуванні конкретних норм права в подібних правовідносинах лише у Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду існують інші механізми подолання цих розбіжностей, аніж передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, частиною першою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів із цієї ж палати або у складі такої палати. А в частині другій цієї статті вказано, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

З наведених підстав можна зробити висновок, що питання, порушене Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, не свідчить про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах, тому справу може вирішити Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду як належний суд, який відповідно до законодавчо визначених повноважень у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права може зробити власний висновок щодо застосування відповідних норм права в спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими підстави для передачі цієї справи на її розгляд та не вбачає, що справа містить виключну правову проблему, тому немає підстав для прийняття та розгляду Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи згідно з вимогами частини п`ятої статті 403 ЦПК України.

Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 липня 2022 року - повернути на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Ю. Л. Власов С. Ю. Мартєв

М. І. Гриців К. М. Пільков

Д. А. Гудима О. Б. Прокопенко

Л. Й. Катеринчук І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич

Г. Р. Крет Є. А. Усенко

Л. М. Лобойко Т. А. Чумаченко