Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 216/23/15-ц

провадження № 61-8113св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Олійник А. С. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Миронова Олега Анатолійовича, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 рокуу складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О., касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 рокуу складі судді Бутенко М. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 рокуу складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтований тим, що 05 вересня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 797, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 62 000,00 дол. США, зі сплатою 14 % річних за користування кредитом зі строком повернення 04 вересня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, 05 вересня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 25 листопада 2014 року становила 59 753,47 дол. США.

З урахуванням уточнених позовних вимог від 04 вересня 2015 року просило звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором від 05 вересня 2008 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 63,90 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 797 в розмірі 59 753,47 дол. США, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 37 533,47 дол. США, простроча заборгованість за кредитом - 3 652,58 дол. США, прострочена заборгованість за відсотками - 2 682,47 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 12 950,27 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 677,32 дол. США, три проценти річних за несвоєчасну сплату процентів (стаття 625 ЦК України) - 212,88 дол. США, три проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (стаття 625 ЦК України) - 44,48 дол. США. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) за початковою ціною не менше 209 509,00 грн. Надати ПАТ «Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витягів з державних реєстрів, довідки) необхідних для продажу спірного нерухомого майна. На період реалізації предмета іпотеки передати його в управління ПАТ «Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Ощадбанк» про визнання недійсними договору іпотечного кредиту від 05 вересня 2008 року № 797 та договору іпотеки.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що вона як споживач не була належним чином повідомлена про дійсні умови кредитування до моменту підписання кредитного договору; банк не надавав їй валютні кошти як кредитні на підставі укладеного договору; кредитний договір не містить істотних умов, передбачених законодавством, істотно суперечить кредитній заявці та умовам, викладеним у повідомленні про умови кредитування; зокрема, у зв`язку з недійсністю основного зобов`язання виникає недійсність похідного зобов`язання.

Банк, проводячи нечесну підприємницьку практику, використовуючи необізнаність споживача у питаннях фінансових послуг, ввів споживача в оману щодо істотних умов кредитування, уклав із споживачем кредитний договір, який не відповідає вимогам законодавства, згідно з кредитним договором валютні кошти в розпорядження споживача не видавав, а гривневі кошти в фактичній сумі, яка невідома споживачу, надав в позадоговірному порядку шляхом сплати за споживача вартість квартири, поклавши на споживача валютні зобов`язання згідно з недійсним кредитним договором та отримавши право звернення стягнення на житло в рахунок погашення недійсних зобов`язань.

З урахуванням уточнених позовних вимог від 30 липня 2015 року просила суд визнати недійсними з моменту укладення, укладені між нею та банком, договори про іпотечний кредит від 05 вересня 2008 року № 797, договір іпотеки від 05 вересня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н. Л., реєстраційний номер № 5238.

Короткий зміст попередніх судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року, первісний позов задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 05 вересня 2008 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 63,90 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 05 вересня 2008 року № 797 в сумі 59 753,47 дол. США, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 37 533,47 дол. США, простроча заборгованість за кредитом - 3 652,58 дол. США, прострочена заборгованість за відсотками - 2 682,47 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 12 950,27 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 677,32 дол. США, три проценти річних за несвоєчасну сплату процентів - 212,88 дол. США, три проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 44,48 дол. США. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку статті 38 Закону за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Надано банку у порядку статті 34 Закону право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно та нотаріусів, будь-яких документів (їх копій, дублікатів, витягів з державних реєстрів, довідок), необхідних для продажу спірного нерухомого майна. На період реалізації предмета іпотеки передати його в управління банку згідно зі статтею 34 Закону України «Про іпотеку».

У зустрічному позові відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольнивши первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав належним чином свої зобов`язання, однак відповідач порушує графік сплати платежів, тому виникла заборгованість за договором, яка підлягає сплаті. Відмовивши у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 тривалий час, з дати підписання іпотечного договору (05 вересня 2008 року) до вересня 2013 року, виконувала взяті на себе зобов`язання, отже прийняла умови кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам у справі, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції, звернувши стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону та відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про призначення експертизи.

Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39, 43 Закону.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку вказані недоліки не усунув.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 рокувиправлено описку в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року, а саме замість помилково зазначеного: «ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2015 року» зазначено правильно: «ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року у первісному позові відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір про іпотечний кредит від 05 вересня 2008 року № 797, укладений між ОСОБА_1 та банком. Визнано недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 05 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та банком, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н. Л., реєстраційний № 5238.

Відмовивши у первісному позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог заявив нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Позивач за первісним позовом, подавши у вересні 2015 року уточнену позовну заяву, в порушення норм процесуального права не направив копію уточненої позовної заяви відповідачці за первісним позовом. Прийнявши до розгляду уточнений позов банку, під час попереднього розгляду справи суд не звернув уваги на те, що уточнений позов фактично містить змінений предмет позову, що унеможливлює його прийняття та розгляд на завершальній стадії процесу. Відмінності полягають у складових грошових вимог позивача, в рахунок погашення яких він просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Також, 28 липня 2020 року на адресу суду було направлено уточнену позовну заяву, яка фактично містить змінений предмет позовних вимог, що унеможливлює її прийняття та розгляд.

Крім того, в провадженні Орджонікідзевського суду м. Харкова з 05 лютого 2019 року знаходиться на розгляді цивільна справа № 644/713/19 за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Задовольнивши зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з доведеності ОСОБА_1 позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково. Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у первісному та зустрічному позовах.

Суд апеляційної інстанції, відмовивши у первісному позові, виходив з того, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору, зокрема шляхом продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону, тому банк обрав неефективний спосіб захисту.

Суд апеляційної інстанції, відмовивши у зустрічному позові, виходив з того, що посилання ОСОБА_1 про неотримання нею кредитних коштів не можуть бути взяті до уваги через їх недоведеність. Належними доказами підтверджено укладання кредитного договору та договору іпотеки, про що свідчить підписи сторін на кожній сторінці, визначено предмет договору, порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, звільнення від відповідальності, врегулювання спорів, заключні положення, гарантії, особливі умови. Сторони також узгодили детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. У текстах спірних договорів зазначено, що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за цим договором та погоджується з ними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року до Верховного Суду поштовим зв`язком надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана адвокатом Мироновим О. А., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, просила її скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Ощадбанк» на рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, просило їх скасувати в частині вирішення первісного позову, ухвалити в цій частині нове про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана адвокатом Мироновим О. А., мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини справи, оскільки постанова містить некоректний виклад таких обставин справи, встановлених судом першої інстанції. У мотивувальній частині постанови апеляційного суду відсутні вказівки про відхилення або непогодження апеляційного суду з будь-якими висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи. Відсутній виклад фактичних обставин справи, встановлених безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою (не спростував) встановлені судом першої інстанції фактичні обставини щодо фальшивості прибутково-видаткового касового ордеру та відсутності належних та допустимих доказів видачі валютних коштів ОСОБА_1 .

Фактично суд апеляційної інстанції виходив лише з того, що відповідачка за первісним позовом не довела факт неотримання валютних коштів.

Наданий банком прибутково-видатковий касовий ордер від 05 вересня 2008 року не є належним доказом підтвердження видання готівкових валютних як кредиту для фізичної особи. Крім того, не містить обов`язкових реквізитів, зокрема: місця складання, назви банку, номерів рахунків, згідно з якими здійснюється операція, підписів касира та бухгалтера, не відображена сума операції у валюті України, що свідчить про недостовірність зазначених в ньому відомостей.

При розгляді справи відповідачка подала до суду заяву про фальшивість цього доказу.

Суд апеляційної інстанції не досліджував, чи надав банк належні та допустимі докази видання кредиту та існування кредитної заборгованості, проігнорував, що банк не відкривав поточні рахунки ОСОБА_1 ні в національній валюті, ні в іноземній валюті. Надані банком виписки з позичкових рахунків не є виписками з особового поточного рахунку клієнта банка згідно з пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України.

Оскаржуване рішення не містить жодної мотивації щодо доказів кредитної заборгованості згідно зі спірним кредитним договором.

Через підроблений звіт про оцінку, який був необхідним для укладання кредитного та іпотечного договорів, вартість предмета іпотеки та сума кредиту, яку ОСОБА_1 не отримувала, штучно істотно завищена. Про зміст цього звіту про оцінку від 01 вересня 2008 року вона дізналась лише під час судового розгляду справи.

Отже, свідомими діями посадових осіб банку спотворено вільне волевиявлення сторони правочинів - споживача, а відповідні правочини є недійсними згідно зі статтями 203, 215, 230 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, відхиливши необгрунтовановисновок експертизи від 20 травня 2019 року № 6730, взагалі не обґрунтував таку відмову.

Необхідним є визначення касаційним судом правильного порядку застосування частини третьої статті 91 ЦК України, статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у випадку укладення банківською установою кредитного договору для розміщення іноземної валюти на території України у резидента - фізичної особи, споживача фінансових послуг, який не є ані суб`єктом, ані об`єктом валютного ринку України, оскільки істотною правовою проблемою, яка потребує врегулювання для єдності судової практики, з огляду на велику кількість відповідних спорів у судах та масового характеру порушення прав споживачів фінансових послуг з боку банків.

На час укладення спірного кредитного договору у цій справі, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та порядку встановлених законодавством.

Під час розгляду справи відповідачка за первісним позовом подавала письмові заяви про фальшивість наданого банком касового ордеру та звіту про оцінку майна від 01 вересня 2008 року, проте суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові лише послався на факт заяви відповідачки про фальшивість письмових доказів, наданих банком, проте жодних правових висновків не виклав.

Суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 333/2474/15-ц, від 03 грудня 2020 року № 397/580/15-ц, у постанові Вищого господарського суду України від 30 грудня 2014 року № 911/2277/14.

Відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо спірних правовідносин, а саме застосування статей 203, 215, 230 ЦК України.

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

У частині вирішення зустрічного позову суд апеляційної інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам у справі, які були надані банком на підтвердження видання кредиту, та обгрунтовано відмовив у зустрічному позові.

Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізацій повинна відновити порушені майнові або немайнові права та інтереси управомоченої особи. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо. Завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту, чи призведе це до законної кінцевої мети, яку прагне досягти позивач, звертаючись до суду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17, від 12 червня 2019 року у справі № 490/10190/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 759/48758/15- ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 2-2828/11, від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц.

Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є належним, правомірним та таким, що підлягає захисту судом.

На момент звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення у 2015 році судова практика визначала процедуру продажу предмета іпотеки як судову. У постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 викладений висновок щодо застосування статей 33, 36-39 Закону, проте Велика Палата Верховного Суду відступила від нього 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду АТ «Ощадбанк» у липні 2020 року подало до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд першої інстанції звернути стягнення на предмет іпотеки згідно зі статтею 41 Закону, тобто шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що така заява банку є зміною предмета позову, оскільки предметом позову у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки.

АТ «Ощадбанк» вважає, що зміна способу реалізації предмета іпотеки допускається на будь-якій стадії судового процесу. Спосіб реалізації предмета іпотеки необхідно вважати порядком виконання рішення суду, який може змінюватись, зокрема, під час перегляду судового рішення, або встановлюватись окремо. Незазначення у рішенні суду способу реалізації предмета іпотеки не є підставою для його скасування.

Відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо системного застосування у подібних правовідносинах статей 38, 39, 41 Закону.

Суди не звернули уваги, що заява про уточнення позовних вимог в частині зміни способу реалізаціїпредмета іпотеки на спосіб, передбачений статтею 41 Закону, була подана до закінчення підготовчого провадження та повинна була взята судом до уваги, з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Відповідно до частини дванадцятої статті 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 24 жовтня 2018 року, після повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2018 року, прийнято до провадження справу та призначено підготовче судове засідання.

Отже, розгляд справи з 24 жовтня 2018 року здійснювався спочатку.

Станом на дату подання заяви про уточнення позовних вимог від 20 липня 2020 року судпершої інстанції не постановляв ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Отже, суд апеляційної інстанції на вказане не звернув уваги, належним чином не перевірив чи виконав суд першої інстанції вимоги процесуального закону.

Через недослідження судом апеляційної інстанції питання щодо закриття підготовчого провадження судом першої інстанції виникло порушення права АТ «Ощадбанк» на захист свого порушеного права, у зв`язку з чим необґрунтовано відмовлено у первісному позові.

Аргументи інших учасників справи

Відзив адвоката ОСОБА_1 - Миронова О. А. на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» мотивований тим, що банк не є добросовісним іпотекодержателем, оскільки його посадові особи підробили документи про видання кредиту та оцінку предмета іпотеки.

Безпідставними є посилання банку на практику Верховного Суду та відсутність правового висновку щодо системного застосування статей 38, 39, 41 Закону, оскільки ці правові висновки не враховують, а вказані норми Закону не передбачають існування прав «добросовісного іпотекодержателя» за умов, що для укладення договору іпотеки та договору іпотечного кредиту банківською установою використовується підроблений звіт про оцінку предмета іпотеки, а факт видання кредиту не підтверджується належними та допустимими доказами.

Не є також добросовісними діями банку одночасне звернення до різних судів з двома позовами про стягнення з відповідачки однієї і тієї самої заборгованості.

У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту від 05 вересня 2008 року № 797 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У Орджонікідзевському районному суді м. Харкова розглядається справа за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення тієї самої заборгованості за договором іпотечного кредиту від 05 вересня 2008 року № 797 (справа № 644/713/19).

У серпні 2021 року АТ «Ощадбанк» звернулося до Верховного Суду із письмовими поясненнями на відзив ОСОБА_1 , згідно з якими вважає відзив необґрунтованим.

АТ «Ощадбанк» надав ОСОБА_1 документи, які передували укладанню кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній воді.

Висновок експерта від 20 травня 2019 року № 6730, за результатами судової будівельно-технічної експертизи, не може бути підставою для відмови у задоволені касаційної скарги, оскільки вартість квартири визначена експертом не впливала на розмір отриманого ОСОБА_1 кредиту на дату укладання кредитного та іпотечного договорів.

Крім того, відповідно до пункту 4 договору купівлі - продажу квартири від 05 вересня 2008 року продавець ( ОСОБА_2 ) та покупець ( ОСОБА_1 ) узгодили за взаємною згодою вартість квартири у розмірі 429 780,00 грн.

Також, згідно з пунктом 10 цього договору покупець ОСОБА_1 оглянула квартиру, недоліків або дефектів, які б перешкоджали її використання не виявлено, претензій щодо якісних характеристик до квартири покупець не мала.

Зазначений договір купівлі-продажу квартири, для придбання якої був укладений кредитний договір, ОСОБА_1 підписала особисто.

Отже, ОСОБА_1 знала про вартість квартири та її стан, оскільки долучила договір до зустрічної позовної заяви.

У січні 2019 року АТ «Ощадбанк» дійсно звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту від 05 вересня 2008 року № 797.

АТ «Ощадбанк» звертає увагу, що наявність судового провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та непоновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 21/107/15-г, провадження № 12-117гс18, Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 761/31346/13-ц, провадження №61-3691св18.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18, згідно з якою здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Відзив АТ «Ощадбанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивований тим, що рішення суду першої інстанції, з яким погоджується ОСОБА_1 , та матеріали цивільної справи не містять доказів, які спростовували б факт неотримання нею грошових коштів за укладеним кредитним договором.

ОСОБА_1 вважає, що порушені її права як споживача, проте Закон України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Вказаним Законом також передбачено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Тобто, обставинами за зустрічним позовом, які мала довести ОСОБА_1 є надання банком послуги в частині отримання кредитних коштів, а не об`єкт нерухомого майна, який вона придбала за отримані кредитні кошти.

Фактично ОСОБА_1 , оскаржуючи зміст отриманих фінансових послуг, ставить під сумнів результат отриманих послуг, тобто стан придбаного майна.

АТ «Ощадбанк» вважає суперечливими висновок судового експерта в частині порівняння стану квартири в 2019 році та даними, які містяться у звіті про оцінку майна станом на 01 вересня 2008 року, оскільки період часу між звітом, який був складений у 2008 році, та висновком судового експерта становить 11 років.

Отже, обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зводиться до переоцінки доказів у справі.

Необґрунтування є посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо неправильної валюти та суми кредиту, оскільки ОСОБА_1 тривалий час з дати підписання кредитного договору до вересня 2013 року виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором.

Укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить законодавству.

Відповідний правовий висновок викладекний у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-44.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Мироновим О. А., та витребувано справу.

У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, відзивів на них та письмових пояснень, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги АТ «Ощадбанк» та залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 вересня 2008 року між АТ «Ощадбанк»та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 797, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 62 000,00 дол. США, зі сплатою 14 % річних, строком до 04 вересня 2028 року, на придбання квартири.

05 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

У договорі про іпотечний кредит вказано неправильно суму кредиту та валюту кредиту. Узгоджена сторонами сума кредиту дорівнювала вартості придбаної позичальницею квартири та визначалась в національній валюті, про що було зазначено в нотаріальній заяві продавця квартири.

Згідно з висновком експерта від 20 травня 2019 року № 6730 за результатами судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за клопотанням ОСОБА_1 , встановлено: «1. Фотознімки об`єкту нерухомості (житлового приміщення), які містяться в матеріалах звіту про оцінку майна - 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , виготовленого 01 вересня 2008 року ТОВ «Інвест-Кривбас-Експерт» на замовлення ОСОБА_2 та наданого ПАТ «Ощадбанк» суду, не відповідають дійсному фактичному стану приміщень квартири АДРЕСА_1 , який встановлено на момент проведення дослідження. 2. При дослідженні встановлено, що якісні (товарні) та технічні характеристики, які описані у вказаному звіті про оцінку майна від 01 вересня 2008 року, не відповідають фактичним технічним та якісним характеристикам квартири АДРЕСА_1 , встановленим на момент проведення дослідження».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо первісного позову

Предметом спору за первісним позовом є звернення стягнення на предмет іпотеки згідно зі статтею 41 Закону, тобто шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦКУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно зі статтею 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (стаття 11 Закону).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки від 05 вересня 2008року договір забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).

Відповідно до частин першої, другої статті 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішеня суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пунті 6.6 цього договору.

Відмовивши у первісному позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, оскільки такий спосіб згідно зі Законом є позасудовим способом врегулювання такого питання, що узгоджується із умовами договору іпотеки від 05 вересня 2008 року.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, взявши до уваги обставини цієї справи та судову практику, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у статті 16 ЦК України.

Справа розглядається судами з січня 2015 року.

На момент звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення та ухвалення судом першої інстанції рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки судова практика визначала процедуру продажу предмета іпотеки також як судову, а не лише як позасудову.

У постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, на яку посилається банк в касаційній скарзі, викладений висновок щодо застосування статей 33, 36-39 Закону, а саме вказано, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Від цього висновку Велика Палата Верховного Суду відступила 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

Суд апеляційної інстанції на момент ухвалення нового рішення у справі про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки вирішив спір з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

Як на обґрунтування незаконності постанови суду апеляційної інстанції АТ «Ощадбанк» посилається на те, що з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-цАТ «Ощадбанк» у липні 2020 року подало до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд першої інстанції звернути стягнення на предмет іпотеки згідно зі статтею 41 Закону, тобто шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що така заява банку є зміною предмета позову, оскільки предметом позову у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки, чим порушив норми процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до матеріалів справи у 2015 році при зверненнні з позовом до суду банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором від 05 вересня 2008 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 63,90 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 797 в розмірі 59 753,47 дол. США, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 37 533,47 дол. США, простроча заборгованість за кредитом - 3 652,58 дол. США, прострочена заборгованість за відсотками - 2 682,47 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 12 950,27 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 677,32 дол. США, три проценти річних за несвоєчасну сплату процентів (стаття 625 ЦК України) - 212,88 дол. США, три проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (стаття 625 ЦК України) - 44,48 дол. США. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку статті 38 Закону за початковою ціною не менше 209 509,00 грн. Надати ПАТ «Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витягів з державних реєстрів, довідки) необхідних для продажу спірного нерухомого майна. На період реалізації предмета іпотеки передати його в управління ПАТ «Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону.

Після неодноразового перегляду справи та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, 28 липня 2020 року банк звернувся до суду першої інстанціїіз заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки згідно зі статтею 41 Закону, тобто шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, після проведення повторного автоматизованого розподілу справи розгляд справи мав здійснюватися за правилами ЦПК України, які діють з 15 грудня 2017 року.

Суд першої інстанції зазначив, що 28 липня 2020 року на адресу суду направлено заяву про уточнення позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто, уточнений позов фактично містить змінений предмет позовних вимог, що унеможливлює її прийняття та розгляд.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов з урахуванням пункту 2 частини другої, частини п`ятої статті 49 ЦПК України, згідно з якими позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У мотивувальній частині суд апеляційної інстанції зазначив, що після повернення справи до суду першої інстанції після перегляду судового рішення від 04 вересня 2015 року судом апеляційної інстанції та його скасування судом касаційної інстанції, на момент подання, 28 липня 2020 року, уточненої позовної заяви, справа судом першої інстанції розглядалась по суті.

Не прийнявши до уваги доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо уточненої заяви, суд апеляційної інстанції послався на те, що заява про уточнення позовних вимог, яка була подана до суду першої інстанції 28 липня 2020 року, тобто на стадії розгляду справи по суті, не може бути прийнята, оскільки позивач може змінити позовні вимоги до закінчення підготовчого засідання.

Проте такі висновки судів є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

28 липня 2020 року банк подав до суду першої інстанції заяву, зазначивши, що вона про уточнення позовних вимог.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, провадження № 12-15гс19, Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, провадження № 15126св21.

З огляду на зміст заяви банку про уточнення позовних вимог обґрунтованими є доводи касаційної скарги про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що ця заява банку, яка подана у липні 2020 року, є зміною предмета позову.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду АТ «Ощадбанк» у липні 2020 року скористався правом подати заяву про уточнення способу звернення стягнення на предмет іпотеки з урахуванням зміненої судової практики для захисту своїх порушених прав, а суди, не прийнявши до уваги цю заяву, фактично обмежили банк у доступі до суду.

Суди встановили, що 05 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 всупереч вимогам статті 526 ЦК України умови договору із своєчасного повернення кредиту не виконала.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 25 листопада 2014 року становила 59 753,47 дол. США.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги банку, з урахуванням заяви від 28 липня 2020 року про уточнення способу звернення стягення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги є обґрунтованими, що є підставою для скасування рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині вирішення первісного позову з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Щодо зупинення виконання рішення суду

Верховний Суд врахував, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 02 травня 2023 року № 3057-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення Верховним Судом постанови воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Верховний Суд виходить з того, що вказані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Щодо зустрічного позову

Предметом спору за зустрічним позовом є визнання недійсними договору іпотечного кредиту від 05 вересня 2008 року № 797 та договору іпотеки.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналізуючи частину третю статті 215 ЦК України можна дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню статті 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину.

Позивачка за зустрічним позовом, звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними договору іпотечного кредиту від 05 вересня 2008 року № 797 та договору іпотеки від 05 вересня 2008 року посилалася на те, що вона як споживач не була належним чином повідомлена про дійсні умови кредитування до моменту підписання кредитного договору; банк не надавав їй валютні кошти як кредитні на підставі укладеного договору; кредитний договір не містить істотних умов, передбачених законодавством, суперечить кредитній заявці та умовам, викладеним у повідомленні про умови кредитування; зокрема, у зв`язку з недійсністю основного зобов`язання виникає недійсність похідного зобов`язання.

Зазначає, що банк ввів її в оману щодо істотних умов кредитування, проводячи нечесну підприємницьку практику, використавши її необізнаність у питаннях фінансових послуг.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суди встановили, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.

Суди проаналізували відповідність укладеного між сторонами договору вимогам частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.

Згідно зі статтями 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частин першої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Банки мають надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином матеріали справи, надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладання спірних кредитного договору та договору іпотеки, про що свідчать підписи сторін на кожній сторінці.

Договорами визначено предмет договору, порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, звільнення від відповідальності, врегулювання спорів, заключні положення, гарантії, особливі умови.

Сторони також узгодили детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

У текстах спірних договорів зазначено, що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за цим договором та погоджується з ними.

Спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в зустрічному позові, належним чином його мотивувавши з урахуванням наданих сторонами доказів.

Безпідставними є доводи касаційної скаргиОСОБА_1 , що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою (не спростував) встановлені судом першої інстанції фактичні обставини щодо фальшивості прибутково-видаткового касового ордеру та відсутності належних та допустимих доказів видачі валютних коштів ОСОБА_1 , оскільки суд розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги, в якій відсутні посилання саме на ці обставини.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що наданий банком прибутково-видатковий касовий ордер від 05 вересня 2008 року не є належним доказом факту видачі готівкових валютних коштів, про фальшивість цього доказу позивачка за зустрічним позовом заявляла до суду, Верховний Суд не бере до уваги, оскількипро факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси товариства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 169/506/17, провадження № 61-37213св18, від 10 лютого 2021 року у справі № 489/3688/15-ц, провадження № 61-18912св19.

Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скаргиОСОБА_1 , що суд апеляційної інстанції, відхиливши висновок експертизи від 20 травня 2019 року № 6730 не обґрунтував таку відмову, проте на правильність висновків це не вплинуло, оскільки ОСОБА_1 фактично оскаржуючи зміст отриманих фінансових послуг, ставить під сумнів результат отриманих послуг, тобто стан придбаного майна.

Необґрунтуваними є посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо неправильної валюти та суми кредиту, оскільки ОСОБА_1 тривалий час з дати підписання кредитного договору до вересня 2013 року виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. Укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить законодавству.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності правового висновку Верховного Суду щодо спірних правовідносин, а саме застосування статтей 203, 215, 230 ЦК України, є безпідставними з огляду на сталу судову практику Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не застосував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19, від 24 квітня 2019 року у справі № 333/2474/15-ц, провадження № 61-35072св18, від 03 грудня 2020 року № 397/580/15-ц, провадження № 61-43295св18, у постанові Вищого господарського суду України від 30 грудня 2014 року № 911/2277/14.

Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, викладено узагальнені висновки щодо принципу змагальності, доведеності та встановлення обставин у справі, проте висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать вказаним узагальненим висновкам.

У постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19, від 24 квітня 2019 року у справі № 333/2474/15-ц, провадження № 61-35072св18, предметом спорів було стягнення заборгованості за кредитним договором, а у справі, яка переглядається - звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання договорів недійсними, отже, наведені постанови не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки є не релевантними.

У постанові Верховного Суду від03 грудня 2020 року № 397/580/15-ц, провадження № 61-43295св18, установлено інші обставини справи ніж у справі, яка переглядається, отже, у наведеній постанові Верховного Суду висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на постанову Вищого господарського суду України від 30 грудня 2014 року № 911/2277/14 не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Вищого господарського суду України не є рішеннями Верховного Суду, які можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційноїінстанції.

Отже, постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову підлягає залишенню без змін.

Щодо клопотання про роз`яснення судового рішення

У липні 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Миронова О. А. звернулася з клопотанням про роз`яснення ухвали Верховного Суду від 14 червня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху.

Клопотання про роз`яснення судового рішення не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої - третьої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження.

Аналізуючи положення статті 271 ЦПК України можна дійти висновку, що підставою для роз`яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання. Роз`яснення рішення - це більш повний, чіткий, ясний, зрозумілий виклад рішення, як правило його резолютивної частини, розуміння та сприйняття яких викликає труднощі. Якщо фактично ставиться питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд відмовляє в роз`ясненні рішення.

Роз`яснене може бути судове рішення, яке підлягає виконанню й таке виконання неможливе без відповідного роз`яснення його змісту.

Ураховуючи те, що вказана ухвала не підлягає виконанню, крім того, ухвалою від 14 вересня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , тому підстави для роз`яснення ухвали Верховного Суду від 14 червня 2021 року відсутні.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги АТ «Ощадбанк», скасування рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині вирішення первісного позову з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову; залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині вирішення первісного позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, ухвалити нове рішення.

Первісний позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит № 797 в розмірі 59 753,47 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором від 05 вересня 2008 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 63,90 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зупинити виконання постанови Верховного Суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Миронова Олега Анатолійовича,залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. С. Олійник

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

В. В. Яремко