П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року м. Київ

Справа №201/12097/21-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/7098/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Вовка С.В., 07 лютого 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 17 лютого 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на його користь грошовий вклад за договором № SАМDN 7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотки в розмірі 7264, 60 дол. США

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням суду за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на грошовий вклад АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» за договором № SАМDN 7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотків у розмірі 7264, 60 дол. США, однак відповідач вказані кошти не повертає.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором №SAMDN7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотки у розмірі 7264, 60 дол. США.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано суду доказів розірвання договору банківського вкладу та взагалі будь-яких доказів з цього приводу, а відтак суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми вкладу та процентів за договором.

Щодо доводів АТ КБ «ПриватБанк» про переведення боргу за депозитними договорами на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору від 17 листопада 2014 року та щодо установленої судами нікчемності цього договору, суд першої інстанції вказав на те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить про те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржником не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Таким чином договір про переведення боргу між новим та первісним боржником не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача вказує на те, що судом першої інстанції неправомірно, в порушення норм ЦПК України, було відмовлено в залученні ТОВ Фінансова компанія «Фінілон», як третьої особи.

Зазначає, що 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення Банком боргу (грошових коштів Кредиторів Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк») на ТОВ ФК «Фінілон».

Отже, в наслідок укладання 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» Договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов'язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

Таким чином, належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ ФК «Фінілон».

Також представник відповідача вказує на те, що Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року: не є нікчемним (Постанова КЦС ВС від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19); є дійсним (Постанова КГС ВС від 01.06.2022 у справі № 904/1721/20); є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦКУ); укладений з повним дотриманням вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України (згода Кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі Договору про переведення боргу від 17.11.2014 на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначений ст.205 ЦК України); зберігає свою обов'язковість для виконання своїх обов`язків Новим боржником (ТОВ ФК «Фінілон») перед Кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є Фінансова Компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між Первісним та Новим боржником Договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду), а тому суди не можуть ігнорувати наявність такого правочину при вирішенні питання про належність відповідача у справах про стягнення коштів за договорами банківських вкладів та обов`язковість виконання новим боржником своїх зобов`язань перед кредиторами.

За таких обставин представник відповідача вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року не породив правових наслідків для кредитора є неправомірним.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідач - Штронда А.М. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі № 201/8704/19 визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на грошовий вклад АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» за договором № SАМDN7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотків 7264,60 дол. США, після померлого ОСОБА_3 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 вклад 16097, 22 дол. США та відсотки 7264, 60 дол. США.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у справі №201/8704/19 рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року змінено, виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду висновки щодо вирішення питання про стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 вкладу 16097, 22 доларів США та 7264, 60 доларів США відсотків. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вказаними рішеннями суду встановлено, що 02 квітня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено Договір №SАМDN7419 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), згідно із яким банк зобов`язався нараховувати проценти в розмірі 9,75% річних.

27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 направив відповідачу заяву про виконання рішення у справі №201/8704/19, в якій просив перерахувати йому депозитний вклад у розмірі 16097, 22 дол. США та 7264, 60 дол. США відсотків на його рахунок.

Банк в листах від 02 листопада 2021 року та 16 листопада 2021 року повідомив позивача про неможливість виконання викладених вимог в листі позивача від 27 жовтня 2021 року.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що рішенням суду за ним було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на грошовий вклад АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» за договором № SАМDN7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотків у розмірі 7264, 60 дол. США, однак відповідач вказані кошти йому не повертає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду доказів розірвання договорів банківських вкладів та взагалі будь-яких доказів з цього приводу, а відтак суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми вкладу та процентів за договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (ч. 3 ст. 1058 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Частинами 5, 6 ст. 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 176 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наведених обставин справи вбачається, що 02 квітня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір №SАМDN7419 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), згідно із яким банк зобов`язався нараховувати проценти в розмірі 9,75% річних

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, у справі № 201/8704/19 визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на грошовий вклад АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» за договором № SАМDN7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотків 7264,60 дол. США, після померлого ОСОБА_3 .

Позивачем направлялась заява відповідачу про виконання рішення суду в якій він просив перерахувати йому депозитний вклад у розмірі 16097, 22 дол. США та 7264, 60 дол. США відсотків на його рахунок.

Однак, стороною відповідача не надано суду доказів розірвання договору банківського вкладу та взагалі будь-яких доказів з цього приводу, зокрема виконання банком обов`язку по поверненню позивачу за його вимогою належних йому коштів за договором банківського вкладу та відсотків, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу та нарахованих відсотків.

Доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» укладений договір про переведення боргу, відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, є безпідставними з огляду на таке.

АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що згода кредитора на переведення боргу до ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» отримана шляхом їх приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку.

При цьому відповідно до наданого витягу пунктом 1.1.7.59 Умов та Правил визначено, що згода клієнта отримується за принципом мовчазної згоди (ст. 205 ЦК України).

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода:

а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов'язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Натомість із договору не убачається, що сторони також керуються згаданими вище Умовами та Правилами, а з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Крім того, згідно зі ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені ст. 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження 61-9229св21).

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_3 згоди на переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором банківського вкладу, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», не створює правових наслідків для позивача, за яким визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на грошовий вклад АТ КБ «ПриватБанк» за договором № SАМDN7419 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16097, 22 дол. США та відсотків 7264,60 дол. США, після померлого ОСОБА_3 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20та постанові Верховного Суду у справі №757/53371/20-ц від 24 травня 2023 року.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати при зверненні з апеляційною скаргою, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 04 липня 2023 року.