Справа № 355/1451/23
Провадження № 2/355/643/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року Баришівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Чальцевої Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Ющенко Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна пуща» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

29.08.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Північна пуща» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що 05 листопада 2019 року його було прийнято на роботу до Державного спеціалізованого підприємства «Північна пуща» водієм пожежного автомобіля ЗІЛ-131м( АЦ-40) 3,1 т 3 класу. З 02.03.2023р. його було переведено на посаду водія пожежного автомобіля АЦ-40 (43118), 7,1 т 2 класу лісової пожежної станції «Луб`янка» в зоні відчуження. 31. 03.2023р. його було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На момент звільнення у відповідача наявна заборгованість щодо виплати заробітної плати, згідно оборотно-сальдової відомості, у розмірі 65 120,01 грн.

Також позивач зазначає, що згідно довідки ОК-5 , його заробітна плата за два місяці до звільнення складала: січень 2023р. 6 700,00грн., лютий 2023р. 7 237, 52 грн. Середньоденна заробітна плата становить 165,92 грн. (6 968,75 грн. : 642 дні). Період затримки розрахунку становить 152 дні ( з 31.03.2023р. (дата звільнення) по 29.08.2023р. (дата звернення до суду). Отже, загальний розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні становить 25 220,24грн. (152 дні х 165,92 грн.)

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 31.08.2023р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Судові засідання призначались на 15.09.2023р., 10.10.2023р., 31.10.2023р., 23.11.2023р. та неодноразово переносились за клопотанням сторін.

18.09.2023р. позивач звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що 14.09.2023р. відповідачем було перераховано на його рахунок 41 179, 19 грн., у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 23 940, 82 грн.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та місце розгляду справи; надав на адресу суду клопотання щодо закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору на день розгляду справи, зазначивши, що заборгованість перед позивачем повністю погашено, що підтверджується відповідною довідкою.

Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 листопада 2019 року позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнято на роботу до Державного спеціалізованого підприємства «Північна пуща» водієм пожежного автомобіля ЗІЛ-131м( АЦ-40) 3,1 т 3 класу (а.с.19).

02.03.2023р. ОСОБА_1 було переведено на посаду водія пожежного автомобіля АЦ-40 ( 43118), 7,1 т 2 класу лісової пожежної станції «Луб`янка» в зоні відчуження.

31.03.2023р. ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 16-18, 20).

Згідно повідомлення про нараховані суми при звільнені від 31.03.2023р., ОСОБА_1 нараховану 65 120,01 грн. (а.с. 21), отже на момент звільнення у відповідача наявна заборгованість щодо виплати заробітної плати позивачу, згідно оборотно-сальдової відомості, у розмірі 65 120,01 грн.

Згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 за період з 01.09.2023р. по 15.09.2023р., 14.09.2023р. йому було сплачено заробітну плату у розмірі 41 179,19 грн. (а.с. 50), що також підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 927 від 14.09.2023р. (а.с.55), у зв`язку з чим позовні вимоги було зменшено на вищевказану суму.

Згідно довідки №235 від 14.09.2023р., за підписом в.о. директора О.Кічковського та в.о. головного бухгалтера Ревунової О., заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 погашена повністю 14.09.2023р. (а.с. 53).

Зі змісту відомості про нарахування коштів №1 від 28.03.2023р., та відповідної виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено заробітну плату за березень 2023р. повністю у сумі 23 209,85 грн. (а.с. 75-80).

З пояснень позивача вбачається, що згідно довідки ОК-5 , його заробітна плата за два місяці до звільнення складала: січень 2023р. 6 700,00грн., лютий 2023р. 7 237, 52 грн. Середньоденна заробітна плата становить 165,92 грн. (6968,75 грн. : 642 дні). Період затримки розрахунку становить 152 дні (з 31.03. 2023р. (дата звільнення) по 29.08.2023р. (дата звернення до суду). Отже, загальний розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні становить 25 220,24грн. (152 дні х 165,92 грн.).

При звільненні ОСОБА_1 не було проведено повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені.

Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, дорівнює 23 940, 82 грн.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заборгованість перед позивачем була погашена, відповідачем суду не надано.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача на заяву про зменшення позовних вимог щодо повного погашення заборгованості з наступних підстав. Згідно наданої відомості нарахування коштів №1 (Заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників, ОСОБА_1 була повністю сплачена заробітна плата за березень 2023р., що підтверджується вищевказаною відомістю та випискою із банківського рахунку (а.с. 75-80). Суд зауважує, що у вищевказаній відомості та виписці зазначається, що це є заробітна плата за березень 2023р., а ні розрахунок при звільненні. Крім цього, суд звертає увагу, що виписка про сплату заробітної плати за березень 2023р. датована 23.03.2023р., у той час як повідомлення про нараховані суми при звільненні ОСОБА_1 , згідно якого загальна нарахована при звільненні сума, становить 65 120, 01 гривень, було складено провідним бухгалтером ОСОБА_2 31.03.2023р. Таким чином, суд приходить до висновку, що після сплати заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2023р. у розмірі 23 209, 85 гривень (а.с. 71), нарахована при звільненні сума становить 65 120, 01 грн. (а.с.21), отже сплачена у розмірі 23 209,85 гривень суму не є виплатою нарахованої при звільнені суми.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно дост.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 22 цього Закону- суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 18.11.2020 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Відповідач не виконав у повному обсязі своїх зобов`язань, щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 01.09.2021 року по 31.03.2023 року, тому суд вважає, що таке порушення є порушенням ст.1 Протоколу №1.

Відповідач належними та допустимими доказами у відповідності зі ст. 76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у вказаних документах (довідках), наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними.

Згідно ч. 2ст. 233КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

За цих обставин, позовні вимоги позивача щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13).

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14).

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року), згідно із ч. 1ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно п. 8 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Абзацом 6 пункту 2 Порядку передбачено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Виходячи з того, що датою звільнення позивача є 31.03.2023 року, а останніми календарними місяцями перед звільненням були березень та лютий 2023 року, беруться для розрахунку саме березень та лютий 2023 року .

Згідно п. 2,3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата, обчислена згідно вимог розд. III та IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 №100. Виходячи з того, що дата звільнення позивача 31.03.2023р., останніми календарними місяцями перед звільненням були березень та лютий 2023 року, сума середнього заробітку за період затримки, згідно наданого позивачем розрахунку, складає на момент звернення до суду (29.08.2023р.) - 152 дні, тобто сума середнього заробітку за період затримки складає:

- 152 день х 165,92 грн./день = 25 220, 24 гривень.

Згідно п. 20Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку враховується період з 31.03.2023р. року по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Це (станом на день подання даної позовної заяви 29.08. 2023 року) 152 робочих дні. Приймаючи до уваги той факт, що на момент постановлення судового рішення відповідачем не проведено повного розрахунку із позивачем, суд для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку враховує період з 31 жовтня 2023р. року по день постановлення рішення, тобто по 30.11.2023р., що дорівнює відповідно 245 (двісті сорок п`ять ) днів, тобто сума середнього заробітку за період затримки складає:

- 245 днів х 165,92 грн./день = 40 650, 4 гривень.

Згідно п. 21Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100(з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Згідно ч.2 розд. II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно ч.8 розд. IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Пунктом 32Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до ст.1, ч. 1 ст.2, ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно з п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

Згідно п.2 ч.1ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Так, відповідно до п.2 ч.1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1 073 гривні 60 копійок сплаченого судового збору.

Керуючись статтями47,115-117,231,232,238 КЗпП України, ст.1, ч. 1 ст.2, ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»,Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159,Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»,Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», статтями12,13,76-81,259,263-265,268,273,430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна пуща» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна пуща» (), що знаходиться за адресою: Київська область Вишгородський район, м.Чорнобиль, вул. Леніна, 148, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2021 р. по 31.03.2023 р. в розмірі 23 940 (двадцять три тисячі дев`ятсот сорок ) гривень 82 коп.; суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за кожен день затримки, починаючи з 31.03.2023 року по 30.11.2023року в розмірі 40 650 (сорок тисяч шістсот п`ятдесят ) гривень 40 коп.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства « Північна пуща» (код ЄДРПОУ 40247540), що знаходиться за адресою: Київська область Вишгородський район, м. Чорнобиль, вул. Леніна, 148, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення подається до Київського апеляційного суду через Баришівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Баришівського

районного суду Т. В. Чальцева