ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 червня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2682/22

Головуючий у першій інстанції Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/567/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Коваленка А.В. від 12 січня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що вона є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , виданих 12.01.2021 року, позивач та ОСОБА_3 набули право власності на відповідні частки у спадщині. Позивач зазначає, що на праві спільної часткової власності спірна квартира належить: позивачу - на 1/2 частку, ОСОБА_3 належить 1/6 частка даної квартири, ОСОБА_4 також є співвласником спірної квартири, і їй належить 1/3 частка даної квартири. Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю співвласника квартири ОСОБА_3 та колишньою дружиною покійного сина позивача - ОСОБА_2 . Позивач вказувала, що відповідач в спірну квартиру вселилась, як дружина власника квартири, та неправомірно залишалась в ній зареєстрованою і після їх юридичного розлучення. Співвласник квартири ОСОБА_3 також зареєстрована за даною адресою, але має власну родину та проживає за іншою адресою. ОСОБА_1 у позові стверджувала, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди їй, як співвласнику квартири у користуванні її майном, систематично порушує правила співжиття, не приймає участі у витратах на утримання квартири по оплаті комунальних послуг, у добровільному порядку знятися з реєстрації та виселитися зі спірної квартири відмовляється. За наведених обставин, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві співвласності квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з даної квартири.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування квартирою шляхом виселення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалено за наявності недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням судом норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано ступінь неприязності взаємовідносин між сторонами, в результаті якої позивач вимушена проживати у кімнаті, яка за розміром менша за кімнату, в якій проживає відповідач, а третя особа ОСОБА_4 взагалі позбавлена права проживання у спірній квартирі, та вимушена винаймати окреме житло. Апелянт стверджує, що відповідач відмовилась укладати договір найму житла, а комунальні послуги почала сплачувати лише після звернення позивача із даним позовом до суду, при цьому, чинила перешкоди у користуванні квартирою шляхом встановлення замків на вхідних дверях, у зв`язку з чим позивач зверталась до правоохоронних органів. Апелянт вважає неправомірним та таким, що порушує права позивача, як законного співвласника квартири, висновок суду першої інстанції відносно того, що відповідач не може бути позбавлена права на житло та виселена зі спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20, апелянт звертає увагу, що вона обґрунтовувала свої позовні вимоги на підставі положень статті 391 ЦК України, та глави 32 Право користування чужим майном ЦК України. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин статтю 116 Житлового кодексу України, на яку позивач не посилалась. Доводи апеляційної скарги вказують, що обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, є припиненими, оскільки відповідач вселилась до спірної квартири, як дружина співвласника житла, однак, у подальшому даний шлюб було розірвано. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що співвласник 1/6 частки спірної квартири ОСОБА_3 не заперечує щодо проживання у даній квартирі відповідача, яка є її матір`ю, як члена сім`ї, оскільки порядок користування спірною квартирою між співвласниками не встановлено, крім того, ОСОБА_3 має власну сім`ю, проживає окремо, спільним побутом зі співвласниками та користувачами спірної квартири не пов`язана. Апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18, провадження №61-19252св19, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зарічна Л.А. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, третя особа ОСОБА_4 підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та в режимі відеоконференції її представник - адвокат Смоляр Є.І. просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду даної справи, не з`явились. Від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.147).

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1999 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.7).

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05.06.2012 року розірвано шлюб, зареєстрований 03.05.1996 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с.41). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.01.2021 року, спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , яке складається з 1/3 частки у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , успадкували по 1/2 частці у спадщині: його мати ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину, на 1/6 частку у праві власності на вищевказану квартиру, кожній (а.с.6,43).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 240141700 від 12.01.2021 року, 1/6 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 21, виданого 12.01.2021 року (а.с.6, зворот).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 240141814 від 12.01.2021 року, 1/6 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 25, виданого 12.01.2021 року (а.с.44).

Як вбачається із копії домової книги, у спірній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є зареєстрованими: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.8-10).

Відповідно до довідки від 12.10.2022 року, виданої АТ КБ ПриватБанк, за період з 01.01.2019 року по 12.10.2022 року ОСОБА_1 здійснювала платежі за комунальні послуги в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51-62).

Як вбачається з листа Прилуцького районного відділу поліції Головного Управління національної поліції в Чернігівській області від 11.10.2022 року (а.с.67), за зверненнями ОСОБА_1 до Прилуцького районного відділу поліції зареєстровано: 1). ЄО №4973 від 28.05.2022 року про те, що 28.05.2022 року зі служби 102 надійшло повідомлення відносно того, що в АДРЕСА_1 , колишня невістка ОСОБА_2 змінила замок у дверях кімнати, через що заявниця не може зайти всередину. Поліцейськими Прилуцького районного відділу поліції було здійснено виїзд за вказаною адресою, і під час спілкування із заявником, вона повідомила, що на даний час допомоги поліції не потребує; 2). ЄО №6310 від 24.06.2022 року про те, що 24.06.2022 зі служби 102 надійшло повідомлення відносно того, що в АДРЕСА_1 , невістка ОСОБА_2 звинувачує заявницю у крадіжці золотих прикрас. Заявниця вважає, що це наклеп. Дане звернення було розглянуто, та надіслано відповідь ОСОБА_1 .

Згідно листа Департаменту організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Національної поліції України від 14.11.2022 року Про розгляд звернення, адресованого ОСОБА_5 (а.с.78), 09.08.2022 року о 13:35 год. на спецлінію 102 Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надійшло повідомлення ОСОБА_5 про конфлікт з особою, яка не будучи власником квартири, перевозить до неї меблі (звернення зареєстровано до ЄО Прилуцького районного відділу поліції ГУНП за №8640 від 09.08.2022).

Відповідно до довідки №318 від 21.10.2022 року, виданої Прилуцьким технічним фаховим коледжем, ОСОБА_2 працює на посаді лаборанта Прилуцького технічного фахового коледжу з 03.07.1996 року (а.с.39)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 312950951, дата формування: 21.10.2022 року, відсутні відомості про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно (а.с.40).

Як вбачається із оскаржуваного Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції, із посиланням на статті: 41, 47 Конституції України, статті: 109, 114, 116, 156 Житлового кодексу України, на статті: 319, 383, 391, 405 ЦК України, а також на приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на практику розгляду Європейським Судом з прав людини відповідної категорії справ, зазначив, що підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, виселення особи із житла, без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При цьому, суд вважав, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло, у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського Суду з прав людини.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набула права користування спірною квартирою, яка належала на праві спільної сумісної власності її чоловіку ОСОБА_2 , та була зареєстрована в даній квартирі з 1996 року, що підтверджується поясненнями відповідача та третіх осіб, та не заперечується представником позивача. Після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину на належну йому частку у спірній квартирі прийняли у рівних частках його мати - ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 . Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі, та зареєстрована у ній з 1996 року, (повторна реєстрація - 2000 рік), відповідач вселилась до спірної квартири на законних підставах, як член сім`ї співвласника квартири - ОСОБА_2 , та після його смерті продовжує проживати у спірній квартирі, як член сім`ї співвласника квартири, а саме, ОСОБА_3 , яка є її дочкою, та прийняла спадщину на частку спірної квартири. За даних обставин, із врахуванням строку користування відповідачем спірною квартирою, суд першої інстанції вважав спірну квартиру єдиним житлом відповідача. Враховуючи, що відповідач на законних підставах вселилась до спірної квартири, яка є її єдиним житлом, при цьому, співвласник спірної квартири - ОСОБА_3 , яка є дочкою відповідача, не заперечує щодо проживання відповідача у даній квартирі, яка є єдиним житлом відповідача, на переконання суду першої інстанції, виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення може призвести не лише до втратити права на користування житлом відповідачем, а і до позбавлення такого права взагалі, та призвести до того, що відповідач може стати безхатченком, і тому таке втручання у право на житло відповідача є непропорційним, та призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції. Надаючи оцінку щодо дотримання права позивача на вільне володіння власністю, а саме, права, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суд першої інстанції констатував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач перешкоджає вільно користуватися належною позивачу часткою квартири, із врахуванням того, що відповідач являється матір`ю іншого співвласника квартири, і ОСОБА_3 надає згоду на проживання відповідача у спірній квартирі. За даних обставин, суд першої інстанції вважав проживання відповідача у спірній квартирі пропорційним заходом, який призводить до балансу інтересів, як відповідача, яка в протилежному випадку може стати безхатченком, так і позивача, яка не позбавлена права користування спірною квартирою. Досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції докази, а саме, повідомлення про виклик працівників поліції, на переконання суду першої інстанції, не є достатніми для підтвердження порушення правил співжиття відповідачем, оскільки виклики працівників поліції здійснювались як позивачем, так і відповідачем, а інформація зазначена у вищевикладених документах, містить лише підстави виклику працівників поліції, та не містить відомостей про встановлення фактів порушення правил співжиття відповідачем.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року про відмову у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду від 12.01.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано ступінь неприязності взаємовідносин між сторонами, в результаті якої позивач вимушена проживати у кімнаті, яка за розміром менша за кімнату, в якій проживає відповідач, а третя особа ОСОБА_4 взагалі позбавлена права проживання у спірній квартирі, та вимушена винаймати окреме житло. Апелянт стверджує, що відповідач відмовилась укладати договір найму житла, а комунальні послуги почала сплачувати лише після звернення позивача із даним позовом до суду, при цьому, чинила перешкоди у користуванні квартирою шляхом встановлення замків на вхідних дверях, у зв`язку з чим позивач зверталась до правоохоронних органів. Апелянт вважає неправомірним та таким, що порушує права позивача, як законного співвласника квартири, висновок суду першої інстанції відносно того, що відповідач не може бути позбавлена права на житло та виселена зі спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20, апелянт звертає увагу, що вона обґрунтовувала свої позовні вимоги на підставі положень статті 391 ЦК України, та глави 32 Право користування чужим майном ЦК України. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин статтю 116 Житлового кодексу України, на яку позивач не посилалась. Доводи апеляційної скарги вказують, що обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, є припиненими, оскільки відповідач вселилась до спірної квартири, як дружина співвласника житла, однак, у подальшому даний шлюб було розірвано. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що співвласник 1/6 частки спірної квартири ОСОБА_3 не заперечує щодо проживання у даній квартирі відповідача, яка є її матір`ю, як члена сім`ї, оскільки порядок користування спірною квартирою між співвласниками не встановлено, крім того, ОСОБА_3 має власну сім`ю, проживає окремо, спільним побутом зі співвласниками та користувачами спірної квартири не пов`язана. Апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18, провадження №61-19252св19, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 23.05.2023 року у справі №185/539/20, провадження №61-19131св21.

Статтею 47 Конституції України регламентовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до приписів ч.1, ч.2, ч.3 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У позові ОСОБА_1 зазначала, що на праві спільної часткової власності спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить: позивачу - 1/2 частка, ОСОБА_3 належить 1/6 частка даної квартири, ОСОБА_4 також є співвласником спірної квартири, і їй належить 1/3 частка даної квартири. Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю співвласника квартири ОСОБА_3 та колишньою дружиною покійного сина позивача - ОСОБА_2 . Позивач вказувала, що відповідач ОСОБА_2 вселилась у спірну квартиру, як дружина співвласника квартири, та залишилась зареєстрованою у даній квартирі після їх розлучення. ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди їй, як співвласнику квартири у користуванні її майном, систематично порушує правила співжиття, не приймає участі у витратах на утримання квартири по оплаті комунальних послуг, у добровільному порядку знятися з реєстрації та виселитися зі спірної квартири відмовляється.

Відповідно до ч.4 статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення Європейського Суду з прав людини від 18.02.1999 року у справі Ларкос проти Кіпру, заява № 29515/95).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20, на правові висновки якої посилається апелянт в доводах апеляційної скарги, зазначено: … Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування…

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства(McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі Савіни проти України (Saviny v.Ukraine), заява N 39948/06, п.47)…

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Необхідно зазначити, що оцінка відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності даного втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1)законність втручання; 2)легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто, необхідність в демократичному суспільстві.

Виселення особи із житла, без надання іншого житлового приміщення є можливим за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що під час розгляду даної справи по суті необхідно дотримуватись балансу між захистом права власності позивача ОСОБА_1 , як співвласника спірної квартири, та правом відповідача ОСОБА_2 на користування даною квартирою, у якій відповідач є зареєстрованою у встановленому законом порядку, і при цьому, іншого житла не має.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням строку користування відповідачем спірною квартирою, вважав спірну квартиру єдиним житлом відповідача. Враховуючи, що відповідач на законних підставах вселилась до спірної квартири, яка є її єдиним житлом, при цьому, співвласник спірної квартири - ОСОБА_3 , яка є дочкою відповідача, не заперечує щодо проживання відповідача у даній квартирі, яка є єдиним житлом відповідача, на переконання суду першої інстанції, виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення може призвести не лише до втратити права на користування житлом відповідачем, а і до позбавлення такого права взагалі, та призвести до того, що відповідач може стати безхатченком, і тому таке втручання у право на житло відповідача є непропорційним, та призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції. Надаючи оцінку щодо дотримання права позивача на вільне володіння власністю, а саме, права, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суд першої інстанції констатував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач перешкоджає вільно користуватися належною позивачу часткою квартири, із врахуванням того, що відповідач являється матір`ю іншого співвласника квартири, і ОСОБА_3 надає згоду на проживання відповідача у спірній квартирі. За даних обставин, суд першої інстанції вважав проживання відповідача у спірній квартирі пропорційним заходом, який призводить до балансу інтересів, як відповідача, яка в протилежному випадку може стати безхатченком, так і позивача, яка не позбавлена права користування спірною квартирою. Досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції докази, а саме, повідомлення про виклик працівників поліції, на переконання суду першої інстанції, не є достатніми для підтвердження порушення правил співжиття відповідачем, оскільки виклики працівників поліції здійснювались як позивачем, так і відповідачем, а інформація зазначена у вищевикладених документах, містить лише підстави виклику працівників поліції, та не містить відомостей про встановлення фактів порушення правил співжиття відповідачем.

Таким чином, оцінюючи пропорційність втручання у право ОСОБА_2 на житло, та баланс між захистом права власності позивача, яка є співвласником спірної квартири, і правом відповідача на користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що відповідач не має іншого житла на праві власності чи користування, спірна квартира є її єдиним постійним місцем проживання з 1996 року, і виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення може призвести не лише до втратити права на користування житлом відповідачем, а і до позбавлення такого права взагалі, та призвести до того, що відповідач може стати безхатченком. За даних обставин, суд першої інстанції вважав таке втручання у право на житло відповідача непропорційним, та таким, що призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, як і не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду від 12.01.2023 року відносно того, що досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції докази, а саме, повідомлення про виклик працівників поліції, не є достатніми для підтвердження порушення правил співжиття відповідачем, оскільки виклики працівників поліції здійснювались як позивачем, так і відповідачем, а інформація зазначена у вищевикладених документах, містить лише підстави виклику працівників поліції, та не містить відомостей про встановлення фактів порушення правил співжиття відповідачем.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що факт розірвання шлюбу ОСОБА_2 із співвласником спірної квартири - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову, із врахуванням тих обставин, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі, у неї відсутнє будь-яке інше житло, інший співвласник спірної квартири - ОСОБА_3 не заперечує проти проживання відповідача у даній квартирі, і позивачем в ході судового розгляду даної справи не доведено порушення правил співжиття відповідачем.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неврахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18, провадження №61-19252св19, та правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20.

Для визначення подібності правовідносин апеляційний суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12.10.2021 року у справі № 233/2021/19, провадження №14-166цс20; від 08.02.2022 року у справі №2-7763/10, провадження №14-197цс21, згідно з якими, на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

В ході апеляційного перегляду даної справи не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року суперечать висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неврахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18, провадження №61-19252св19.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, оскільки правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18, провадження №61-19252св19, сформульовані за інших фактичних обставин справи. А саме, оцінюючи виселення відповідачів із спірного житлового будинку, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд вважав, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами існувала домовленість з приводу тимчасового проживання відповідачів у спірному житловому будинку, по-друге, відповідачі забезпечені іншим житлом, зокрема, мають постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, у квартирі, яка належить на праві власності одній із відповідачів.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2023 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: