Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 308/3560/21

провадження № 61-3381св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року у складі судді Голяни О. В. та постанову Закарпатської області від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання припиненим права користування квартирою і виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, на підставі договору дарування від 04 лютого 2002 року позивач є єдиним власником спірної квартири, у якій із 21 травня 2002 року зареєстрований і проживає ОСОБА_2

09 червня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивач посилалась на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 систематично ображав і принижував її, вчиняв щодо неї дії, які містять ознаки домашнього насильства, чинив їй перешкоди у користуванні квартирою, внаслідок чого між сторонами виникли вкрай неприязні стосунки.

У зв`язку із чим, на думку позивача, подальше проживання відповідача в її квартирі є неможливим, оскільки відповідач становить небезпеку для її життя, здоров`я.

При цьому, позивач зазначала, що повністю утримувала квартиру, сплачувала комунальні платежі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні належною їй власністю шляхом визнання припиненим права ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 і виселення ОСОБА_2 із указаної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання припиненим права ОСОБА_2 на користування цією квартирою та виселення його із указаної квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що хоча відповідач постійно проживає у спірній квартирі з 2002 року і набув право користування спірною квартирою як член сім`ї позивача та іншого житла не має, проте із метою запобігання подальших випадків насильства щодо позивача, суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки право позивача на її особисту недоторканість має пріоритет перед правом відповідача на житло.

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 із житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і враховуючи фактичні обставини справи суд першої інстанції вважав, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні її власністю шляхом визнання припиненим права ОСОБА_2 користування спірною квартирою і виселення його із цієї квартири.

Аналізуючи питання балансу інтересів сторін спору, суд апеляційної інстанції вважав, що інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який систематично порушує правила співжиття шляхом вчинення домашнього насильства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19, справу розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

ОСОБА_2 вважає, що судами першої та апеляційної інстанції не надано належної оцінки його доводам про те, що він не має іншого житла, у спірній квартирі проживає понад 20 років, а також про те, що спірна квартира придбана за його кошти, виручені від продажу належної йому квартири.

На думку ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме: не повідомив його належним чином про дату та час розгляду справи.

Разом із цим посилався на те, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу під час повітряної тривоги, яка була оголошена по всій Україні 31 березня 2023 року об 11 год. 20 хв.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року зупинено виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Призначено справу до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, поставлений на облік як кривдник. Також виносився захисний припис. При цьому, заявник звертала увагу на те, що відповідачем постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не оскаржував. У зв`язку із вчиненням відповідачем домашнього насильства, ОСОБА_1 вимушена жити в орендованій квартирі.

На думку ОСОБА_1 , відповідач маніпулює щодо оцінки факту дарування ним 1/4 квартири. Останній звертав увагу суду, що дарування брату відбулось до подання нею позову про його виселення, при цьому приховує інший факт, що дарування відповідачем у лютому 2020 року частки у квартирі відбулось після подання нею позову про розірвання шлюбу. Дарування частки квартири своєму брату, на думку ОСОБА_1 , здійснено для того, щоб відповідач не міг повернутися до батьківської квартири.

Разом із тим ОСОБА_3 зазначала про те, що після отримання нею довідок про оплату послуг газопостачання, виявилось, що особовий рахунок на сплату витрат на житлово-комунальні послуги у спірній квартирі оформлений на телефон відповідача і відповідно всі платежі за газ, що надходять від неї система абонентського обліку автоматично рахувала як сплачені ОСОБА_2 , а не реальним платником коштів ОСОБА_1 .

Для уточнення інформації про те, з чиєї банківської карти здійснювались платежі за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 зверталась до банку, який надав їй довідку, де було зазначено про те, що всі платежі здійснювалися саме з її банківської картки, а не з картки ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 вересня 1993 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 , яка зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_1 , проте фактично не проживає у ній (а. с. 12-14, т. 1).

04 лютого 2002 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_9 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідченим державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А. В. та 12 лютого 2002 року указаний договір зареєстрований у встановленому законом порядку (а. с. 6, т. 1).

Дарувальники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 150, т. 1).

30 квітня 2002 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 . У тексті угоди сторони передбачили, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, не носить характеру мнимої та удаваної угоди (а. с. 86, т. 1).

ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі із 21 травня 2002 року, що підтверджується копією його паспорта серії НОМЕР_2 та довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області від 29 квітня 2021 року № 933/18-06, а вселився у спірну квартиру за згодою ОСОБА_1 як член її сім`ї - чоловік, тобто набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом (а. с. 7, 39, т. 1.)

На час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій сторони спільного побуту не вели.

21 січня 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подарували ОСОБА_13 3/4 частки квартири АДРЕСА_3 . Указаний договір дарування посвідчений 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Селехман О. А. (а. с. 61, т. 2).

09 червня 2020 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/10480/19 шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розірвано, внаслідок чого відновлено дружині дошлюбне прізвище « ОСОБА_14 ». У мотивувальній частині рішення суду зазначено, що спільне життя у подружжя не склалося, оскільки у сторін у справі різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, внаслідок чого виникали непорозуміння і сварки, що призвело до втрати любові та поваги один до одного, шлюб фактично перестав існувати, носив формальний характер (а. с. 4, 5, т. 1).

Після розірвання шлюбу сторони не укладали ніяких договорів, предметом яких є проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Протягом 2020-2021 років між сторонами часто виникали конфлікти на побутовому рівні, щодо яких ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів.

Відповідно до термінового заборонного припису ОСОБА_2 заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 строком на 10 діб з 19 год 00 хв 26 квітня 2021 року по 10 год 00 хв 06 травня 2021 року (а. с. 72, т. 1).

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року, у справі № 308/10723/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170,00 грн. З тексту постанови вбачається, що 11 жовтня 2020 року об 21 год 00 хв ОСОБА_2 , перебуваючи за місцем свого проживання, вчинив умисну сварку зі своєю дружиною, штовхнув та намагався нанести удар в область голови (а. с. 49, т. 1, а. с. 37-43, т. 2).

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 липня 2021 року у справі № 308/15670/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. З тексту постанови вбачається, що ОСОБА_2 17 квітня 2021 року близько об 21 год 00 хв за адресою: квартира АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно співмешканки та дочки, а саме: висловлювався нецензурною лайкою, вчинив моральний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода їх здоров`ю. Правопорушення вчинено повторно протягом року (а. с. 208, т. 1).

ОСОБА_2 із 15 жовтня 2020 року перебуває на профілактичному обліку Ужгородського районного Управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області як кривдник (а. с. 71, т. 1).

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року провадження у справі № 308/9459/21 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладення адміністративного стягнення. З тексту постанови вбачається, що ОСОБА_2 17 липня 2021 року, близько об 23 год 00 хв, вчинив домашнє насильство до колишньої дружини, а саме: ображав нецензурною лайкою (а. с. 34-36, т. 2).

ОСОБА_1 , допитана в судовому засіданні суду першої інстанції як свідок. Згідно із її показаннями протягом кількох останніх років її колишній чоловік поводить себе агресивно, зловживає алкогольними напоями. У кінці серпня 2019 року ОСОБА_2 не пустив її ночувати у належній їй квартирі. Згадала випадок, коли відповідач здійснив спробу її зґвалтувати. Також був випадок, коли ОСОБА_2 погрожував скоїти суїцид, при цьому казав, що у його смерті буде звинувачена ОСОБА_1 . Внаслідок постійної загрози з боку ОСОБА_2 вона перестала спати вночі, вимушена звертатися до лікаря - психотерапевта для лікування.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста комунального підприємства «Обласний клінічний центр нейрохірургії та неврології» від 07 липня 2021 року ОСОБА_1 встановлені діагнози, зокрема: остеохондроз хребта у дорослих, шийний остеохондроз з радикулярним синдромом, стан після ЧМТ (струс головного мозку у жовтні 2020 року). Рекомендоване лікування у невропатолога (а. с. 182, т. 1).

08 липня 2021 року ОСОБА_1 зверталась до Ужгородської міської поліклініки Закарпатської області зі скаргами на головні болі, відчуття тривоги, де отримала лікарський висновок, відповідно до якого їй рекомендована психотерапія, призначені ліки (а. с. 183, 184, 209, 210, т. 1).

Відповідно до показань свідка ОСОБА_15 , яка є дочкою сторін у справі та проживає окремо від батьків у орендованій квартирі разом зі своїм чоловіком і дитиною, проживати разом з батьками не може, оскільки останні весь час сваряться між собою, батько принижує її та матір, висловлюється нецензурною лайкою. Батько схильний до вчинення насильства в сім`ї. Також пояснила, що ОСОБА_2 має можливість проживати разом із його батьками у квартирі за адресою: будинок АДРЕСА_4 .

Згідно із показаннями свідка ОСОБА_7 вона є матір`ю ОСОБА_1 ЇЇ зять ОСОБА_2 поводить себе агресивно, зловживає спиртними напоями.

ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлова будівля - зерносклад загальною площею 74,4 кв. м, за адресою: будинок АДРЕСА_5 . Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2009 року, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24 лютого 2021 року № 245747714 (а. с. 28, т. 1).

Згідно із довідками Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 04 березня 2021 року № E4FKGVGVA98U949SA та від 13 липня 2021 року № IECLD9G8NR1GL1NL з картки № НОМЕР_4, яка належить ОСОБА_1 були здійснені платежі за енергопостачання, водопостачання, оплата за газ, за послуги розподілу (доставку) газу (а. с. 15-17, 211-219, т. 1).

Договори від 01 червня 2021 року № 1209865 про надання послуг з поводження з побутовими відходами та від 15 липня 2021 року № 42DN880-3562-21 про розподіл природного газу за адресою: квартира АДРЕСА_1 , укладені з ОСОБА_1 (а. с. 221-225, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на статті 317, 391, 395, 401, 402, 405, 406 ЦК України. При цьому зазначала, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушував правила співжиття з нею, зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, застосовував психологічне і фізичне насилля.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04 лютого 2002 року.

Відповідач ОСОБА_2 проживає у цій квартирі як колишній чоловік позивача.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі.

Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача.

Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає.

З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 128/2294/17 (провадження № 61-4491св21).

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не має іншого житла, у спірній квартирі проживає понад 20 років, а також про те, що спірна квартира придбана за його кошти, виручені від продажу належної йому квартири є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 та від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19, на які заявник посилається у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме: не повідомив ОСОБА_2 належним чином про дату та час розгляду справи є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Про те, що цивільна справа № 308/3560/21 перебуває в провадженні Закарпатського апеляційного суду на розгляді, ОСОБА_2 було достеменно відомо, оскільки апеляційне провадження було відкрито за його апеляційною скаргою, а також ним неодноразово перед датами судового засідання подавалися заяви про відкладення розгляду справи з різних причин (а. с. 153, 175, т. 2).

Суд апеляційної інстанції розглянувши заяву про відкладення розгляду справи від 30 січня 2023 року, не вбачав поважних причин для відкладення справи. Крім того, вже була подана до суду заява про відкладення розгляду справи, яка була задоволена, у зв`язку із чим відкладено розгляд справи. При цьому, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Разом із цим посилався в касаційній інстанцій на те, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу під час повітряної тривоги, яка була оголошена по всій Україні 31 березня 2023 року об 11 год 20 хв є необґрунтованими, оскільки відповідно до протоколу судового засідання від 31 січня 2023 року розгляд судової справи почався о 10 год 19 хв, а завершився о 10 год 40 хв.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо зупинення виконання постанови

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року зупинено виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта