справа № 946/6434/22
провадження № 22-ц/824/8978/2023
головуючий у суді І інстанції Зуєвич Л.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом відповідача до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив суд розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 15 червня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 202.

Позовна заява обґрунтована тим, що шлюбні відносини з відповідачкою не склалися у зв`язку з різними характерами, різними поглядами на життя та шлюбні обов`язки.

В позові вказувалось, що основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили взаєморозуміння з питань сімейного життя, почуття любові й поваги один до одного, з цих причин у подружжя почали виникати сварки та конфлікти, що призвело до неможливості збереження нормальної психологічної атмосфери в сім`ї, сумісне проживання з відповідачкою та ведення спільного господарства стало неможливим, та, в кінцевому результаті, все це призвело до неможливості збереження шлюбу.

Зазначав, що примирення між подружжям неможливо.

Також, зазначав, що подружжя разом не проживає з 1 з квітня 2022 року, припинені фактичні шлюбні відносини, сумісне господарство сторони не ведуть.

Наголошував, що подальше сумісне життя та збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, укладений 15 червня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 202.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн, сплачений за подання позовної заяви.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у сторін є сімейні стосунки, спільне майно, побут та спільна донька, тому відповідач заперечувала проти розірвання шлюбу. Просила суд надати час для примирення, чоловік був не проти, однак суд прийняв рішення, та не надав часу для примирення, та збереження сім`ї в супереч вимогам Закону.

Вважає, що суд формально поставився до розгляду питання про розірванню шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між відповідачем та позивачем, не в повній мірі врахував наявність всіх факторів, поданих відповідачем клопотань, наявність спільної доньки та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя, та збереження сім`ї.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не розглянув по суті клопотання відповідача, у тому числі про надання строку на примирення.

Вказує на порушення норм процесуального права, оскільки відповідач не була присутня у судовому засіданні з об`єктивних причин, оскільки будь-яких повісток з суду та копію заочного рішення не отримувала, що видно з конвертів з поміткою «повернуто». Про дане рішення і про розгляд справи взагалі відповідач дізналася випадково, з офіційного сайту Судової влади України. Крім того зазначає, що відповідач не могла подати відзив, пояснення та заперечення проти позову.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Позивач та відповідач, повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу (а.с.103), відповідач ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу зазначену нею в апеляційній скарзі (а.с.104). Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача.

У апеляційній скарзі відповідачка вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки вона не отримувала судових повісток про розгляд справи, а тому не мала змоги надати свої пояснення до суду першої інстанції.

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, встановлено наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Матеріалами справи встановлено, що дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідач повідомлялась шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі від 16 грудня 2022 року, яка повернулася на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Разом з тим, повернення поштового відправлення з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 947/15524/20.

Отже, відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, тому була позбавлена можливості надати свої пояснення, заперечення чи докази, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року в справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20) зазначено, що «Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ...Зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права в силу вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення...».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року в справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20) зазначено, що «відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України» порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи та була позбавлена можливості подати до суду свої пояснення чи заперечення, тому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2002 року між сторонами у справі - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, про що зроблено актовий запис № 202 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 15 червня 2004 року).

У цьому шлюбі у подружжя народилась донька: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 30 серпня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області зроблено актовий запис № 459 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 30 серпня 2002 року).

Позивач вказував, що причиною припинення сімейних відносин є те, що подружжя втратило взаєморозуміння з питань сімейного життя, почуття любові й поваги один до одного. Зазначав, що примирення між подружжям неможливо.

З наданих до суду першої інстанції відповідачем заяв у справі вбачається, що ОСОБА_1 з позовними вимогами про розірвання шлюбу не погоджувалась.

Так, частиною 1 ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Відповідно до ст. 105, 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до положень ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що шлюбні відносини з відповідачкою не склалися у зв`язку з різними характерами, різними поглядами на життя та шлюбні обов`язки.

Вказував, що основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили взаєморозуміння з питань сімейного життя, почуття любові й поваги один до одного, з цих причин у подружжя почали виникати сварки та конфлікти, та призвело до неможливості збереження нормальної психологічної атмосфери в сім`ї, сумісне проживання з відповідачкою та ведення спільного господарства стало неможливим, та, в кінцевому результаті, все це призвело до неможливості збереження шлюбу.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін дитини, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог ст. 111 СК України не вжито заходів до примирення подружжя та надання сторонам строку на примирення, враховуючи наступне.

У відповідності до положень статті 111 СК України, суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи та надання сторонам строку на примирення.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, врахував конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував заяву позивача від 2 листопада 2022 року, в якій він зазначив, що в середині березня 2021 року сторони вже розходились та проживали окремо біля трьох місяців, потім відповідачка захворіла, позивачу стало її шкода, і вони спробували жити разом, однак їм це не вдалось. Також позивач у заяві зазначив, що подальше збереження сім`ї неможливе, оскільки позивач має інші відносини з ОСОБА_6 з якою має намір створити сім`ю (а.с. 34).

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, яке полягає в ненаданні часу для примирення подружжя, є необґрунтованим, а тому не може бути підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було додано оригінал свідоцтва про шлюб, надання якого є обов`язковою умовою при подачі позову про розірвання шлюбу також є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Отже, для розірвання шлюбу до суду потрібно надати докази на підтвердження осіб сторін, наявності дитини та факту реєстрації шлюбу. Тобто в кожному окремому випадку може бути свій перелік доказів.

Цивільний процесуальний кодекс не містить чіткого переліку доказів, які потрібно додати до заяви про розірвання шлюбу.

Таким чином, прямої вказівки на необхідність подання саме оригіналу відповідного документа чинне законодавство не містить.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального.

Разом з тим, оскільки судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме не повідомлено належним чином відповідача про розгляд справи, яка заявила про це у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба