Дата документу 20.12.2023 Справа № 337/1930/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/1930/23 Пр. № 22-ц/807/2183/23 Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г. Повний текст рішення складено 09.10.2023 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Бєлки В.Ю., Маловічко С.В.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» (надалі ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ») про стягнення заробітної плати

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-10), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з 19 липня 2022 року до дня ухвалення рішення суду.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що ОСОБА_1 працює на посаді майстра з ремонту металургійних печей у ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ». 22 березня 2022 року ОСОБА_1 призваний за мобілізацією до Збройних Сил України та зарахований для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 74 від 22.03.2022 року. З 19 липня 2022 року ОСОБА_1 припинені нарахування та виплата середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2002 року (далі Закон № 2352). Таке припинення середнього заробітку, на думку позивача, порушує його конституційне право на працю, оскільки не має легітимної мети і не узгоджується з принципом правової визначеності. Закон № 2352 набрав чинності після призову ОСОБА_1 на військову службу, тому застосування цього закону до нього суперечить конституційному принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Салтан Л.Г. (т.с. 1 а.с. 33).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 35) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року (т.с. 1 а.с. 171-177) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за період з 19 липня 2022 року до 17 квітня 2023 року в сумі 287174,55 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за 1 (один) місяць. Стягнуто з ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» (1) на користь держави судовий збір у сумі 2871,75 грн.

Позивач із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 181-240) просило рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позову у цій справі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Бєлки В.Ю. та Маловічко С.В. (т.с. 1 а.с. 234). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ»у цій справі відкрито 01 листопада 2023 року (т.с. 1 а.с. 242), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 243).

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 отримав ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі та копію апеляційної скарги відповідача (т.с. 1 а.с. 152-253, т.с. 2 а.с. 20) та подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 1-8).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 12) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника відповідача (т.с. 2 а.с. 9-11).

У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 не з`явився. При цьому, як зазначала у даному судовому засіданні на запитання апеляційного суду представник останнього адвокат Кравченко О.В. її довіритель перебуває на військовій службі, але він просив апеляційний суд розглядати дану справу у даному судовому засіданні за його відсутності за присутності її, як його представника, відкладати розгляд чи зупиняти провадження у цій справі на час його військової служби не просить, вважає недоцільним.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності позивача ОСОБА_1 за присутності його представника адвоката Кравченко О.В. (т.с. 1 а.с. 31-32) та представника відповідача ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» - адвоката Ніколенко М.М. (т.с. 2 а.с. 21), останній також з`явився до зали апеляційного суду, а не в режимі відеоконференції.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача частково, керувався керуючись ст. ст. 2, 4, 12 - 13, 76-81, 89, 133, 141, 178, 259, 263-265, 273, 354 - 355, 430 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача в частині його задоволення.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працює на посаді майстра з ремонту металургійних печей у ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ».

22 березня 2022 року ОСОБА_1 призваний за мобілізацією до Збройних Сил України та зарахований для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 74 від 22.03.2022 року.

Згідно з повідомленням Хортицького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» ОСОБА_1 призивається за мобілізацією 22.03.2022 року.

Відповідно до наказу ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» № 71-к від 23.03.2022 року «Про звільнення від роботи на час проходження військової служби», винесеним начальником відділу найму та розвитку персоналу ОСОБА_3 « На підставі Указу Президена від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» за ОСОБА_1 , серед інших працівників, на час проходження військової служби в особливий період збережені займана посада і середня заробітна плата.

Наказом генерального директора ОСОБА_4 ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» «Про припинення виплат середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період» № 191 від 25.07.2022 року на підставі Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» ОСОБА_1 та іншим працівникам з 19 липня 2022 року припинено нарахування та виплату середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період.

Відповідно до листа від 07.09.2022 № 14/1362 ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» припинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 відбулося на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2002 року (далі Закон № 2352), який набрав чинності 19.07.2022 року.

Згідно з довідкою № 56 про середню заробітну плату (дохід), виданою ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» 15.05.2023 року, заробітна плата позивача за січень 2022 року становить 9132,91 гривень, за лютий 2022 року 29157,06 гривень, разом 38289,97 гривень. Кількість відпрацьованих позивачем годин у січні 2022 року становить 48 годин, у лютому 2022 року 160 годин, разом 208 годин. Кількість відпрацьованих позивачем днів у січні 2022 року становить 6 днів, у лютому 2022 року 20 днів, разом 26 робочих днів. Середньогодинний заробіток ОСОБА_1 становить 184 гривні 09 копійок.

Отже, не погоджуючись з припиненням нарахування та виплати середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період наказом від № 191 від 25.07.2022 року, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції звернув увагу, що між сторонами склалися відносини з приводу припинення виплати середнього заробітку мобілізованому позивачеві у зв`язку зі змінами у законодавстві, оскільки спір виник із прийняттям Закону України від 01.07.2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" на підставі якого зокрема, у нормі ст. 119 КзпП України відбулися зміни щодо збереження за мобілізованими працівниками виплат середнього заробітку.

За доводами позивача, припинення нарахування і виплати йому заробітної плати не мало законної мети в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та було непропорційним з огляду на зворотну дію в часі Закону № 2352. При цьому представник відповідача відсутність легітимної мети у відзиві не оспорив, однак заперечив проти позову з підстав законного застосування до позивача норм Закону № 2352 та сплати позивачеві грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 року.

За змістом приписів ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до приписів ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

П. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ (далі Закон № 1932-ХІІ) у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Згідно із частинами першою, третьою статті 17 Закону № 1932-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

До видів військової служби, згідно із частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація); мобілізацію проведено на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 року № 133/2022 (затвердженим Законом України від 14.03.2022 № 2119-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 року № 259/2022 (затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 року № 341/2022 (затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 року № 573/2022 (затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.11.2022 року № 757/2022 (затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

У листі Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.

Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язане настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19).

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону № 2232 громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) (у редакції станом на 22 березня 2022 року, на час дати призову позивача за мобілізацією для проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

19 липня 2022 року набрав чинності Закон № 2352. Серед іншого, указаним законом, який 19 липня 2022 року набрав чинності, внесені зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення норми щодо обов`язку збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Так, відповідно до п. 17 Закону № 2352 внесені зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами "зберігаються місце роботи і посада».

Отже, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, тобто з 19 липня 2022 року скасований обов`язок роботодавця зі збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади, тобто дозволено роботодавцям не здійснювати виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам, що дає підстави дійти певного висновку щодо трансфомації імперативної норми права, яка виражена у категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії і не допускала ніяких відхилень від такого обоє 'язку , в диспозитивну норму , яка надає свободу вибору , оскільки у такій нормі держава наказує варіант поведінки, але вона дозволяє сторонам регульованих відносин самим визначати права й обов`язки в окремих випадках.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Вживане у статті 1 Першого протоколу до Конвенції поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари: деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Протоколу № 1.

З огляду на викладене, заробітна плата є майном, а тому право на її своєчасне отримання підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до Закону № 2352 виключені норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам на час проходження військової служби, у тому числі під час мобілізації в особливий період. Внаслідок прийняття цього закону відповідач припинив виплату позивачеві середнього заробітку. Отже, втручання у право позивача на мирне володіння майном відбулося.

З огляду на те, що позивач обґрунтовує позовну вимогу порушенням його конвенційного права на мирне володіння майном, для прийняття законного рішення необхідно з`ясувати чи були дотримані встановлені Конвенцією критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто чи було втручання у право позивача на мирне володіння майном законним. Другим критерієм виправданості втручання у права людини є переслідування легітимної (законної мети). За усталеною практикою ЄСПЛ при визначенні легітимності мети слід враховувати межі свободи розсуду законодавця; при цьому законодавець не повинен мати дискримінаційні цілі («своїм все, іншим закон»); визнання ідеалів привілей суспільства, а не держави; мета має бути достатньо важливою для виправдання обмеження прав.

Якщо обмеження прав здійснювалось не для досягнення легітимної мети, то засоби, що використовувалися для її досягнення, не були легітимними.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що право на мирне володіння майном може бути обмежене з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Тобто, будь-яке втручання державного органу у право вільно володіти своїм майном може бути виправданим лише тоді, якщо воно відповідає законним публічним (та загальним) інтересам.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що під поняття «суспільний інтерес» підпадають такі цілі: усунення соціальної несправедливості у житловому секторі (James and Others v. the United Kingdom, п. 45); націоналізація окремих галузей промисловості (Lithgow and Others v. the United Kingdom, п.п. 9, 109); прийняття земельних та містобудівних планів (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, п. 69); (Cooperativa La Laurentina v. Italy, п. 94); забезпечення права на землю у зв`язку із реалізацією місцевого плану забудови земельної ділянки (Skibinscy v. Poland, п. 86); запобігання ухиленню від сплати податків (Hentrich v. France, п. 39); заходи щодо обмеження споживання алкоголю (Tre Traktorer AB v. Sweden, п. 62); захист моральності (моральних цінностей) (Handyside v. the United Kingdom, п. 62); контроль за дотриманням законодавства, що гарантує законне походження привезених в обіг автомобілів (Sildedzis v. Poland, п. 50); забезпечення безперебійної роботи судової системи із подальшим обґрунтуванням важливої ролі здійснення правосуддя без невиправданих затримок, які можуть поставити під загрозу його ефективність і знизити рівень довіри до нього (Konstantin Stefanov v. Bulgaria, § 64), охорона навколишнього природного середовища (G.I.E.M. S.R.L. and Others v. Italy (по суті скарги) [ВП], п. 295; Bahia Nova S.A. v. Spain (ухв.); Chapman v. the United Kingdom [ВП], п. 82).

У цілому при визначенні суспільного інтересу державні органи влади користуються широкою свободою розсуду (дискрецією). Водночас відповідно до системи захисту, встановленої Конвенцією, національні органи влади повинні першочергово оцінити ступінь суспільного занепокоєння щодо позбавлення власності або втручання у мирне користування (володіння) майном.

У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин в умовах воєнного стану» жодних обґрунтувань внесення змін до статті 119 КЗпП України не було наведено. При цьому згідно до зауважень до проекту Головного юридичного управління апарату Верховної ради України з метою збереження існуючих гарантій для зазначених категорій працівників в період дії воєнного стану, було б доцільно повернутись до законодавчого регулювання цього питання у спосіб, передбачений Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, а саме компенсація зазначеним працівникам середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Водночас Міністерство економіки України роз`яснило, що метою ухвалення Закону № 2352 є зниження витрат роботодавців, оскільки в умовах воєнного стану держава має обмежені фінансові можливості.

Отже, до внесення змін до ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваним на військову службу, у тому числі прийнятими на військову службу за контрактами, зберігався середньомісячний заробіток за місцем роботи, який виплачувався відповідно до вимог законодавства роботодавцем. При цьому, працівники, які проходили військову службу , також отримували грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX були погіршені умови належного грошового забезпечення військовослужбовців шляхом скасування зобов`язань роботодавця щодо збереження середнього заробітку, а також в подальшому були припинені виплати додаткової винагороди, оскільки 21 січня 2023 року набула чинності постанова КМУ №43, якою змінено порядок та умови виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, у тому числі військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - ЗСУ), встановленої на період дії воєнного стану в Україні. Такі зміни привели до існування ризиків, що призвані до лав ЗСУ за мобілізацією окремі військовослужбовці під час проходження служби можуть отримувати значно менші кошти, ніж вони отримували у вигляді збереженого середнього заробітку. Крім того, наслідком таких змін, безумовно, є звільнення роботодавців від сплати військового збору та інших видів податків, які вони несли до прийняття ЗУ від 01 липня 2022 року №2352-IX, наповнюючи державний бюджет.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Наведені норми утверджують позитивний обов`язок держави забезпечити відповідний рівень соціального захисту всім тим громадянам України, які збройно захищали суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України, незалежно від того, чи перебували вони у складі Збройних Сил України, інших військових формувань або були членами сімей таких осіб.

Отже, при вирішенні позовних вимог позивача, суд насамперед має вирішити, чи переважає суспільний інтерес у зниженні витрат роботодавців над приватним інтересом позивача-військовослужбовця, який виконує свій конституційний обов`язок із захисту державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості України.

У цьому аспекті суд першої інстанції зауважив, що позивач є працівником юридичної особи ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ». Кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» є особа приватного сектору, яка за відкритими даними, є одною з найбагатших людей України. При цьому, аргументи позивача про те, що після набрання чинності Законом № 2352 у роботодавців припинився не лише обов`язок зберігати за мобілізованим працівником середній заробіток, а й обов`язок сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, що привело до збільшення статків останнього, відповідачем спростовані не були.

При цьому, питома вага державного сектору економіки є незначною (за 9 місяців 2023 року 10,3 % загальна; 10,8 % у сфері промисловості). Наведене свідчить про необґрунтованість аргументів про обмежені фінансові можливості держави, адже статистично переважна більшість осіб працює в приватному секторі економіки.

Також суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 року у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту» № 2745-VIII від 06.06.2019 року у разі захворювання педагогічного, науково-педагогічного чи іншого працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується працівнику до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Буквальне тлумачення зазначених норм дозволяє дійти висновку, що за працівниками сфери освіти зберігається середній заробіток у разі проходження ними військової служби під час мобілізації на особливий період.

Отже, після набрання чинності Закону № 2352 законодавством закріплене неоднакове ставлення до різних працівників за ознакою їх місця роботи. Указаний підхід є вочевидь дискримінаційним, оскільки будь-яких аргументів необхідності саме такого регулювання законодавець не навів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав цілком слушними доводи позивача про те, що Закон № 2352 в частині припинення нарахування і виплати середнього заробітку призваним за мобілізацією працівникам спрямований на захист інтересів роботодавця, якими здебільшого є приватні особи, а не на забезпечення інтересів суспільства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що втручання у право позивача на мирне володіння майном є цілком сумнівним, оскільки не містить ознак легітимної мети, а тому є таким, що відбулося з порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких обставин, питання дотримання справедливого балансу між приватними і суспільними інтересами, а також погіршення чи непогіршення становища позивача суд не розглядає.

Водночас, суд першої інстанції погодився з аргументами представника відповідача про відсутність зворотної дії закону в часі, оскільки з дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Проте, такий висновок не свідчить про превалювання суспільних інтересів над приватними, а відтак відсутності легітимної мети втручання не спростовує.

З огляду на викладене, суд першої інстанції констатував, що право позивача на мирне володіння майном порушене відповідачем, на підставі виданого наказу «Про припинення виплат середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період» № 191 від 25.07.2022 року , який містить посилання на ЗУ від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який дозволяє роботодавцеві не виплачувати мобілізованому працівникові середній заробіток, при цьому не зазначає жодних підстав для дотримання принципу легітимності такого втручання у права позивача на мирне володіння своїм майном, зокрема на підставі нескасованого наказу № 71-к від 23.03.2022 року «Про звільнення від роботи на час проходження військової служби», а тому позов слід задовольнити.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадку залучення працівників до виконання військових обов`язків.

Відповідно до п. 2, 3 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Позивач вступив на військову службу за призовом 22 березня 2022 року. Відтак для розрахунку середньоденного заробітку суд першої інстанції урахував заробітну плату позивача за січень та лютий 2022 року.

Згідно з довідкою № 56 про середню заробітну плату (дохід), виданою ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» 15.05.2023 року, заробітна плата позивача за січень 2022 року становить 9132,91 гривень, за лютий 2022 року 29157,06 гривень, разом 38289,97 гривень. Кількість відпрацьованих позивачем годин у січні 2022 року становить 48 годин, у лютому 2022 року 160 годин, разом 208 годин. Кількість відпрацьованих позивачем днів у січні 2022 року становить 6 днів, у лютому 2022 року 20 днів, разом 26 робочих днів. Середнього годинний заробіток ОСОБА_1 становить 184 гривні 09 копійок.

З урахуванням викладеного, середньоденний заробіток позивача за 1 робочий день становить: 9132,91 + 29157,06 = 38289,97 гривень : 26 робочих днів = 1472 гривні 69 копійок.

Відтак, на думку суду першої інстанції, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 з 19 липня 2022 року до часу звернення з позовом до суду 17.04.2023 року становить 1472,69 грн. х 195 робочих днів та дорівнює 287174,55 грн., що підлягає стягненню на користь позивача, при цьому підстави для стягнення середнього заробітку за період після звернення позивача з позовом до дати ухвалення рішення, виходячи з прикипів диспозитивної, змагальності, необхідності досудового врегулювання спору, суд першої інстанції не вбачав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Проте із таким висновком суду першої інстанції у цій справі повністю погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції саме фактичних обставинах цієї справи,

- у діях відповідача ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ», якій лише виконує вимоги вищезазначеного Закону № 2352, що набрав законної сили, відсутні будь-які порушення будь-яких прав його працівника - ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 13-15), якій продовжує бути військовослужбовцем після 19.07.2022 року (наказ № 74 військової частини НОМЕР_1 від 22.03.2022 року, копія т.с. 1 а.с. 11-12), та за яким відповідач на виконання вимог ст. 119 ч. 3 КЗпП України на час проходження військової служби з 19.07.2022 року зберігає лише місце роботи та посаду без збереження середнього заробітку (наказ відповідача про припинення виплат середнього заробітку з 19.07.2022 року, копія т.с. 1 а.с. 16-25),

- і, відповідно, у суду першої інстанції у цій справі були відсутні правові підстави для стягнення саме з відповідача ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» на користь позивача ОСОБА_1 будь-якого розміру середнього заробітку після 19.07.2022 року взагалі та у тому числі у за вищезазначений період у розмірі, визначеному судом першої інстанції у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» слід задовольнити, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення (прийняти постанову), у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» про стягнення заробітної плати у цій справі відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 6,13 ЦПК України, в разі задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у позові позивачу у цій справі: - позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, - понесені документально підтверджені судові витрати відповідача ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» у вигляді судового збору за апеляційну скаргу у розмірі 3446,10 грн. (т.с. 1 .с. 240) слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, враховуючи, що позивач в силу вимог закону звільнений від сплати судового збору у цій справі.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення (прийняти постанову).

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» про стягнення заробітної плати у цій справі відмовити.

Понесені судові витрати ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» () у вигляді судового збору за апеляційну скаргу у розмірі 3446,10 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.12.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Бєлка В.Ю.Маловічко С.В.