Справа № 646/5724/23
Провадження № 2-о/643/441/23
УХВАЛА

26.12.2023 Суддя Московського районного суду м. Харкова Довготько Т.М. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київський відділ у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона просить встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13.12.2023, заяву залишено без руху.

25.12.2023 заявником ОСОБА_1 на виконання ухвали від 13.12.2023 подано заяву на усунення недоліків, в якій остання зазначає, що вона не є внутрішньо-переміщеною особою, а лише тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , довідку ВПО не надала.

За нормою ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 5 ч. 2 ст.293ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження, в тому числі справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦПК України заяви фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подаються до суду за місцем її проживання.

З огляду на зміст ЦПК України зареєстроване місце проживання повинно бути в кожному випадку достовірно встановлено, при цьому тимчасове перебування особи в певному місці не може рахуватися її місцем проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до положень, викладених в ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (визначення термінів), вбачається, що «місце проживання» це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; «документи, до яких вносяться відомості про місце проживання», це паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

З аналізу вищевикладених норм права вбачається, що місцем проживання фізичної особи є не фактичне місце проживання такої особи, а зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи.

Заявником у заяві зазначено, що останнє зареєстроване місце її проживання є АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта радянського зразка.

Доказів зареєстрованого у встановленому законом порядку місце проживання заявника за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Таким чином убачається, що заява в силу вимог ст. 316 ЦПК України не підсудна Московському районному суду м. Харкова.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтями 2, 3, 4 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховою радою України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Правила щодо підсудності цивільних справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, тобто розмежування компетенції по розгляду і вирішенню підвідомчих суду цивільних справ всередині системи судів цивільної юрисдикції, визначені в Главі 2 Розділу III ЦПК України.

За вимог п.1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Принцип законного судді нерозривно пов`язаний з правом особи на повноважний, компетентний суд. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Суд не тільки вправі, а й зобов`язаний ухилитися від розв`язання справ, йому не підсудних.

Вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є виконаними, коли справа заявника була розглянута національним судом, який створено на підставі закону. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що поняття «суд, встановлений законом», стосується не тільки юридичного підґрунтя самого по собі існування «суду», але також і дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження судді (належний склад суду).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги відомості про останнє відоме зареєстроване місце проживання заявника, суддя приходить до висновку про передачу вказаної цивільної справи на розгляд за підсудністю до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання заявника.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 20.04.2023 № 399/0/15-23 територіальна підсудність судових справ Куп`янського міськрайонного суду Харківської області змінена на Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Таким чином, заява підлягає направленню до Червонозаводського районного суду м.Харкова.

Керуючись ст. ст. 4, 27, 31, 187, 260, 353, 354 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київський відділ у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України - передати на розгляд за підсудністю до Червонозаводського районного суду м.Харкова (адреса: 61002, м. Харків, майдан Героїв Небесної Сотні, 36).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Довготько Т.М.