Справа № 472/237/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Тустановського А.О.,

за участю секретаря Щербина О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 13 листопада 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, актовий запис № 06, який рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 08.10.2020 року (справа № 472/910/20) розірвано.

В період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 05.05.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Веселинівського нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. (реєстровий № 224) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 122979425 від 05.05.2018 року.

Рішенням Веселинівського районного Миколаївської області від 22.06.2020 року (справа № 472/1502/19) визначено, що частки у спільній сумісній власності на куплений житловий будинок з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 є рівні, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності є власниками в рівних частках житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Але відповідачем створюються перешкоди позивачці в користуванні зазначеним житловим будинком, а позивач, будучи жінкою інвалідом 3-ї групи, змушена шукати собі житло.

Так, відповідач після винесення судових рішень про визначенням часток у праві власності на вказаний житловий будинок та розірвання шлюбу змінив вхідні замки на будинку та вхідних воротах до двору вказаного будинку, при цьому ключі позивачці не надав, до вказаного домоволодіння не впускає, у зв`язку з чим з 2021 року позивач не може потрапити до свого домоволодіння, де знаходяться її особисті речі та спільне майно, і вона була змушена спочатку тимчасово мешкати в м. Миколаєві за адресою: АДРЕСА_2 , а на даний час за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, зазначені обставини змушували позивачку двічі звертатися до правоохоронних органів з заявами на неправомірні дії відповідача та навіть викликати працівників поліції.

На підставі викладеного представник позивача просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 у будинок за адресою: АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, загальною площею 42,7 кв. м, в тому числі: житловою площею 17,4 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, сарай літ. Г, погріб літера ДпД, споруди № 1-4 та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

17 квітня 2023 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що відповідач з позовом позивача не погоджується і не визнає позовні вимоги в повному обсязі та вважає, що позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, а позовні вимоги та їх обґрунтування не підтвердженні жодними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами, а тому в задоволенні позову позивачу слід відмовити повністю виходячи з наступних підстав.

Позивачка ще під час шлюбу з відповідачем познайомилася з іншим чоловіком і в травні 2019 року, зібравши свої особисті речі, одяг та документи, пішла добровільно з житлового будинку до іншого чоловіка та переїхала разом з ним жити в м. Миколаїв і розпочала проживати з іншим чоловіком разом без оформлення шлюбних відносин. Ключі від житлового будинку позивачка з собою не взяла. Дійсно відповідач був змушений змінити вхідний замок на будинку та вхідних воротах до двору житлового будинку після того, як позивачка приїхала до житлового будинку коли відповідача не було дома, зламавши вхідний замок на вхідних воротах до двору житлового будинку, замки на житловому будинку та кухні, та за допомогою громадянина ОСОБА_5 без відома та дозволу відповідача винесли з житлового будинку, будівель та споруд, майно, яке належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності, а саме: холодильник, пральну машину, кухонний стіл, газову плиту, штори, диван, посуд та інше майно. Тим самим позивач здійснила без відома та згоди відповідача відчуження майна (вивезення з будинку), яке належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності, та використала його на свій розсуд проти волі відповідача (іншого подружжя) і не в інтересах сім`ї, а виключно в своїх інтересах та приховала його.

В даний час відповідач за адресою реєстрації АДРЕСА_1 тимчасово не проживає в зв`язку з тим, що під час оголошення військового стану в державі, відповідач був відмобілізований до Збройних сил України і в даний час проходить військову службу у військовій частині, яка знаходиться за межами Вознесенського району Миколаївської області .

Відповідач після викрадення позивачем спільного сумісного майна з житлового будинку, будівель та споруд не впевнений та має великі сумніви в тому, що вселення ОСОБА_3 у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення суду, без постійного проживання в спірному житловому будинку відповідача не призведе знову до того, що позивач ОСОБА_3 таємно без згоди та відома відповідача ОСОБА_4 вивезе все майно, яке знаходиться в житловому будинку, будівлях та спорудах, яке було відповідачем придбане уже після розлучення з позивачем ОСОБА_3 і є особистою приватною власністю відповідача, що призведе до нанесення відповідачу уже вдруге великої матеріальної та моральної шкоди. Також відповідач вважає, що в зв`язку з тим, що позивач та відповідач розлучені і є одинокими особами різної статі та спільно не проживають з 2019 року, то спільне проживання осіб жіночої та чоловічої статі в одній житловій кімнаті є неможливе. Виділити у натурі окрему житлову кімнату позивачу ОСОБА_3 в даному житловому будинку (з частки із спільного майна) для вселення згідно рішення суду та окремого проживання позивача від відповідача є неможливим по причині відсутності окремої житлової кімнати. Частка позивача не може бути виділена в натурі тому, що даний житловий будинок, який складається із однієї житлової кімнати житловою площею 17,4 кв.м., яка є неподільною річчю, а також спільне володіння і користування даною садибою одночасно відповідачем та позивачем є неможливим.

Вважає, що під час розгляду справи, суду першої інстанції необхідно врахувати, що в разі встановлення того, що спір не може бути вирішений шляхом вселення особи на житлову площу, якщо така фактично не забезпечує можливості проживання з дотриманням санітарно- гігієнічних та морально-етичних норм, такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3 ст. 358 ЦК України). Позивач та відповідач не перебувають між собою у родинних чи сімейних відносинах, а відповідач заперечує щодо спільного користування із позивачем кімнатою площею 17,4 кв.м із морально-етичних та інших норм або передати її позивачеві в користування. Таким чином, позовні вимоги позивача не враховують баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

За змістом статей 47,48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Ураховуючи, що у спірному житловому будинку після вселення позивача буде проживати дві особи, не пов`язаних між собою родинними зв`язками, а жила площа житлового будинку становить 17,4 кв.м, то вселення позивача до житлового будинку без визначення порядку користування житловим будинком та виділенням частини житлового будинку в натурі призведе до погіршення житлових умов відповідача та позивача. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2018 року по справі № 756/9713/16-ц та по справі № 654/761/15-ц.

Оскільки між сторонами за домовленістю не встановлений певний порядок користування майном, що перебуває у їх спільній сумісній власності, а позивачу та відповідачу не можливо дійти згоди щодо порядку проживання разом в наявній тільки одній житловій кімнаті, тому в позовних вимогах слід відмовити, як такі, що не можливо виконати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити.

Допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_6 в якості свідка суду пояснила, що з 1999 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем та вони в період шлюбу придбали за спільні кошти житловий будинок з надвірними господарськими, побутовими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 . В 2019 році чоловік вигнав її разом з дітьми з житлового будинку, тому вона змушена була з синами переїхати до м. Миколаєва та винаймати житло. Старший син ОСОБА_7 вже працював, а найменший ОСОБА_8 тільки вступив до університету. Пізніше вона приїздила додому, але колишній чоловік її не пускав, поставив біля домоволодіння відеокамери та змінив замки. Але в зв`язку з початком війни вона змушена повернутися до смт. Веселинове як внутрішньо переміщена особа та проживати біля своєї бабусі ОСОБА_9 . По документах на житловий будинок там значиться одна кімната, хоча там зроблена кухня та дві жилі кімнати. Дійсно вона змушена була зламати замки на воротах та в житловому будинку, щоб забрати свої речі, а саме - вона забрала диван дитячий, кухонний куток, пральну машинку, газову плиту та холодильник. Вона приїздила до будинку разом з працівниками поліції, які зателефонували відповідачу ОСОБА_4 , а він надав дозвіл щоб вона забрала свої речі. Вважає, що можливо володіти, користуватися та розпоряджатися житловим будинком разом з відповідачем, а саме зробити інший вхід до будинку, або щоб відповідач сплатив кошти за її частку в житловому будинку, щоб вона змогла купити собі житло.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 суду пояснив, що позовні вимоги не підлягаю задоволенню з підстав зазначених у відзиві.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що дату він не пам`ятає, але він на той час був на добовому чергуванні, оскільки працює поліцейським з реагування Вознесенського РУП, та надійшов виклик від ОСОБА_3 про те, що її чоловік не пускає до житлового будинку. Коли він приїхав до житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 помітив, що на будинку встановлені відеокамери, спочатку опитав свідків, які підтвердили дані обставини. Потім зателефонував ОСОБА_4 , який повідомив, що до будинку ніхто не зайде. Він склав матеріали перевірки по даному факту та направив для винесення рішення до Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є рідною бабусею ОСОБА_11 . Дійсно в 2019 році відповідач ОСОБА_4 вигнав її онуку разом з дітьми з житлового будинку, тому вона змушена була разом з сина виїхати до м. Миколаєва. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прожили в шлюбі 20 років, разом купили житловий будинок. Пам`ятає, що вона разом з ОСОБА_3 приїхали до спірного житлового будинку, щоб туди заселитися, а відповідач навіть не допустив до воріт, змінив всі замки в будинку. Спочатку ОСОБА_3 проживала з синами в м. Миколаєві, оскільки старший син працював а найменший навчався. Але коли почалася війна, ОСОБА_3 переїхала проживати до неї в смт Веселинове.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що впізнає позивачку ОСОБА_3 , оскільки його онука ОСОБА_12 зустрічалася з її сином ОСОБА_8 . Він лише один раз перевіз речі з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , оскільки про це його попросила онука, а саме - перевіз пральну машинку та холодильник. ОСОБА_4 начебто був, підійшов до будинку та висловлювався нецензурною лайкою, але він не бачив як зламували замки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вони дійсно купили цю хату разом, ОСОБА_14 хворіла а ОСОБА_15 постійно працював. Вона бачила, як ОСОБА_14 одного разу приїхала до домоволодіння та якісь люди розпилювали замок, потім з будинку забрали диван, а з кухні холодильник, плиту газову та пральну машинку. Вона тоді зателефонувала ОСОБА_16 та повідомила йому, що з будинку вивозять меблі. ОСОБА_4 нікого з будинку не виганяв, ОСОБА_17 сама пішла з дому, не захотіла проживати, поїхала доглядати за бабусею до м. Миколаєві та він її відвіз сам.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що тато ОСОБА_4 вигнав його та маму ОСОБА_3 з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , тому вони змушені були поїхати до м. Миколаєва, він там навчався. Коли вивозили майно з будинку, його там не було.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що дійсно ОСОБА_4 не пускає до домоволодіння ОСОБА_3 та вигнав її разом з дітьми. ОСОБА_3 змушена була проживати у своєї бабусі ОСОБА_13 , старший син ОСОБА_7 в квартирі дідуся, а менший ОСОБА_8 навчався в м. Миколаєві. Вона бачила, як ОСОБА_4 не пускав ОСОБА_3 до будинку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 листопада 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, актовий запис № 06, який рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 08.10.2020 року (справа № 472/910/20) розірвано (а.с. 11).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 травня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Веселинівського нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. (реєстровий № 224) ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_20 цілий житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 122979425 від 05.05.2018 року ОСОБА_3 має у власності житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1 (а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рішенням Веселинівського районного Миколаївської області від 22.06.2020 року (справа № 472/1502/19) визначено, що частки у спільній сумісній власності на куплений житловий будинок з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 є рівні, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 224665929 від 18.09.2020 року ОСОБА_4 має у власності житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки становить 1/2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.06.2023 року ОСОБА_4 має у власності житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки становить та ОСОБА_3 має у власності житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та розмір частки становить .

З матеріалів справи вбачається, що сторонами після розірвання шлюбу не досягнуто взаємної згоди щодо користування та розпорядження належним їм на праві спільної сумісної власності спірним будинком.

З будинкової книги для прописки, наявної у матеріалах справи, вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 з 21.05.2018 року, ОСОБА_3 з 21.05.2018 року, ОСОБА_18 з 21.05.2018 року та ОСОБА_18 з 21.05.2018 року (а.с. 17-19).

З матеріалів перевірки ІТС ІПНП 11067 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області вбачається, що 03.12.2023 року позивач ОСОБА_3 зверталася до Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинене правопорушення, а саме з приводу того, що її колишній чоловік ОСОБА_4 не впускає її до належного будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а саме змінив усі замки в будинку та відмовляється надати їй дублікат. Крім того, впустив на проживання сестру ОСОБА_21 та зятя ОСОБА_22 з їхніми онуками.

Відповідно до повідомлення «Про результати розгляду звернення» від 07.12.2022 року за вих. № 29540/59-2022 прийнято рішення про припинення перевірки у зв`язку з тим, що дана подія не містить ознак кримінального правопорушення, у цій події вбачаються виключно цивільно-правові відносини, а тому заявнику рекомендовано звернутися до суду.

З матеріалів перевірки ЄО 721 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області вбачається, що 20.01.2022 року позивач ОСОБА_3 зверталася до Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинене правопорушення, а саме з приводу того, що її колишній чоловік ОСОБА_4 не впускає її до належного їй будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . Відповідно до повідомлення «Про результати розгляду звернення» від 26.01.2022 року за вих. № 2654/59-2022, прийнято рішення про припинення перевірки у зв`язку з тим, що дана подія відноситься до цивільно правових відносин та не містить ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, у цій події вбачаються виключно цивільно-правові відносини, а тому заявнику рекомендовано звернутися до суду.

З матеріалів перевірки ІТС ІПНП 1049 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області вбачається, що 08.02.2023 року позивач ОСОБА_3 зверталася до Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинене правопорушення, а саме з приводу того, що її колишній чоловік ОСОБА_4 не впускає її до належного будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а саме не дає їй ключі від спільного житлового будинку.

Відповідно до повідомлення «Про результати розгляду звернення» від 23.02.2023 року за вих. № 6103/59-2023, у ході відпрацювання даного повідомлення, яке було зареєстровано ІТС ІПНП № 1049, прийнято рішення про припинення перевірки у зв`язку з тим, що дана подія не містить ознак кримінального правопорушення, у цій події вбачаються виключно цивільно-правові відносини, а тому заявнику рекомендовано звернутися до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 на постанову Верховного Суду по справі № 654/761/15-ц суд вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивач разом із дітьми вимушена була покинути спірне домоволодіння, оскільки відповідачем вчинялися перешкоди у користуванні цим майном, зокрема, шляхом психологічного тиску, що підтверджується показами свідків ОСОБА_18 (сина), ОСОБА_9 (бабусі), ОСОБА_19 та показами позивача ОСОБА_3 , надані в судовому засіданні в якості свідка, про те, що відповідач ОСОБА_4 вигнав позивачку із дітьми з будинку, в якому сторони разом з дітьми зареєстровані з 21.05.2018 року.

В подальшому, при спробі позивача ОСОБА_3 вселитися в спірне домоволодіння відповідач ОСОБА_4 продовжує чинити перешкоди у користуванні цим майном, не допускаючи позивачку в будинок та змінюючи замки, що також встановлено матеріалами справи та підтверджується зверненнями останньої до правоохоронних органів, що витікає зокрема з матеріалів перевірки ІТС ІПНП 11067 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області від 03.12.2023 року, матеріалів перевірки ЄО 721 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області вбачається від 20.01.2022 року, матеріалів перевірки ІТС ІПНП 1049 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області вбачається від 08.02.2023 року.

Жодна зі сторін не пред`являла вимогу у порядку ч. 3 ст. 358 ЦК України щодо відповідної матеріальної компенсації, у зв`язку з неможливістю надання однієї із сторін у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Також сторони не заявляли вимоги про визначення порядку користування чи виділення в натурі частини домоволодіння. Крім того, сторони не надали суду доказів неможливості володіння та користування однієї із сторін частини належного їй спільного майна в натурі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав, що спосіб захисту позивача ОСОБА_3 є неналежним, оскільки відсутності можливості надання їй у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності та в цьому випадку виникне колізія між правами учасників спірних правовідносин: з одного боку - права учасника спільної власності, а з іншого - права іншого співвласника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, яка є охоронюване законом. Таке твердження представника відповідача відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду по справі № 654/761/15-ц.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, загальною площею 42,7 кв. м, в тому числі: житловою площею 17,4 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, сарай літ. Г, погріб літера ДпД, споруди № 1-4.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

На переконання суду поняття "житло" не тотожне поняттю "квартира", "житловий будинок" і є набагато ширшим. Воно охоплює житлові будинки і приміщення, будівлі (приміщення), призначені для сезонного (це можуть бути дачі) або тимчасового проживання (готельні номери, будинки відпочинку тощо), до них можна віднести допоміжні прибудови, пов`язані загальною земельною територією або іншими будівлями (гараж, літня кухня, сарай). Отже, можна обґрунтувати таке поняття житла. Житло - це приміщення, пристосоване і призначене (тобто придатне для задоволення житлових потреб людини) для постійного чи тимчасового проживання (житлові будинки, квартири, гуртожитки, номери в готелі, дачі тощо), а також ті його складові частини, які використовуються для відпочинку, зберігання майна або задоволення інших потреб людини (літня кухня, балкони, веранди, комори, тощо).

Таке твердження суду збігається з висновками Верховного суду, викладені в постанові у справі № 654/761/15-ц, згідно з якими виходячи із застосування практики Європейського Суду з прав людини при здійсненні правосуддя, термін "житло" в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є "вдома". Цей висновок здійснено в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається "home", що значить дім, житло; батьківщина; at home - удома; у французькому - "domicile" -житло; місце проживання; а domicile - вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам.

А отже, суд приходить до висновку, що у спірному домоволодінні можливо проживати особам різної статі, які не перебувають шлюбі, оскільки крім будинку, загальною площею 42,7 кв. м, в тому числі: житловою площею 17,4 кв.м, є й інші допоміжні прибудови (споруди), зокрема літня кухня, яка з показів позивачки ОСОБА_3 є придатною для проживання.

Дослідивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні житлом та вселення позивача у житловий будинок. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 141ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 у будинок за адресою: АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, загальною площею 42,7 кв. м, в тому числі: житловою площею 17,4 кв.м з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня літ. Б, сарай літ. Г, погріб літера ДпД, споруди № 1-4.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три ) гривні 60 коп..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 липня 2023 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Тустановський А.О.