Номер провадження: 22-ц/813/492/23
Справа № 522/3282/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 в лютому 2019 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої вимоги мотивували тим, що з четвертого травня 1982 року як член сім`ї наймача, проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у квартирі під АДРЕСА_1 , за згодою наймача квартири, свого батька - ОСОБА_4 . Четвертого січня 1985 року Виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів прийняв рішення під № 5, про переоформлення особистого рахунку з батька ОСОБА_4 на ОСОБА_2 . На підставі цього, виконавчим комітетом Приморської райради народних депутатів видано розпорядження № 6 від 16 січня 1985 року про відкриття особистого рахунка громадянці ОСОБА_2 на займану нею площу, що складається з однієї кімнати, за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті батька Позивач залишилася проживати в квартирі й ніколи не втрачала інтересу до цього житла та не відмовлялася від права проживання у спірній квартирі. З червня місяця 2018 року Позивач тимчасово була у від`їзді, по догляду за своєю тіткою, у зв`язку з її похилим віком та погіршенням стану здоров`я. Під час звернення до ЖКС «Фонтанський» № 3, Позивачу стало відомо, що квартира під АДРЕСА_1 приватизована ще 20 січня 2000 року ОСОБА_3 .

Розпорядженням органу приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 20 січня 2000 року № 145092 вказану спірну квартиру передано у власність ОСОБА_3 одноособово, на підставі чого, останньому 20 січня 2000 року видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстровано та записано в реєстраційну книгу за № 9-4260, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв. м.

У січні 2019 року Позивач звернулася до Комунального Підприємства «Міське агентство з приватизації житла», із запитом, чи здійснювалась приватизація вищезазначеної спірної квартири, також чи видавались розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092 та свідоцтво про право власності на житло ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У листах від 23.01.2019 року № 57/01-03 Комунального Підприємства «Міське агентство з приватизації житла» зазначено, що згідно комп`ютерної, реєстраційної бази даних міськагенства, квартира під АДРЕСА_1 , не приватизована, Свідоцтво про право власності, зареєстровано та записано в реєстраційну книгу за № 9-4260, та розпорядження УЖКГ виконкому ОМР від 20.01.2000 року не оформлялось та не видавалось.

Враховуючи те, що приватизація спірної квартири здійснена з порушенням прав Позивача, вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оспорюване розпорядження, а також отримане ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на квартиру на думку Позивача підлягають визнанню недійсними. Також, оскільки ОСОБА_3 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру, договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 18 вересня 2018 року, ОСОБА_5 , державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1484, підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 216 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено.

Визнано недійсним з дати видання та скасовано Розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092;

Визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 20 січня 2000 року № 9-4260 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв.м. на ім`я ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого 18 вересня 2018 року, державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1484.

Припинено право власності на квартиру АДРЕСА_1 ,зареєстровану за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 вересня 2018 року, державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1484.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, 25.06.2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу відповідно до вимог якої, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеса від 11.03.2020 року скасувати. Та ухвалити нове рішення яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування поданої апеляційної скарги позивачі зазначають наступне.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було розглянуто клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у вказаній справі до вирішення іншої справи в порядку кримінального судочинства, а саме кримінального провадження № 0000580 від 05.02.2019 року у Приморському ВП ГУ НП в Одеській області, за фактом шахрайського заволодіння майном за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, в порушення вимог процесуального законодавства судом першої інстанції під час розгляду справи не розглянуто клопотання ОСОБА_6 про залучення його у вказану справу у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Апелянт звертає увагу на те, що твердження ОСОБА_2 , про те, що вона мешкала у спірній квартирі до останнього часу спростовуються фотокартками цієї квартири в АДРЕСА_2 , зроблені апелянтом у вересні 2018 року перед її покупкою. Так, квартира станом на вересень 2018 року знаходилась у незадовільному санітарному стані, без водо, тепло та газо постачання.

ОСОБА_1 зазначає, що з 2013 року у спірній квартирі ніхто не проживав, та ОСОБА_2 добровільно виїхала, а працівниками комунальних служб квартира була опечатана.

На підтвердження існування у ОСОБА_2 боргів зі сплати комунальних послуг апелянт додає копії судових рішень з ЄДРСР у справах № 522/2213/14, № 522/1056/17, № 522/3888/15-ц.

На даний час борги по комунальним послугах не сплачені.

Також ОСОБА_1 звертає увагу суду на той факт, що свідками виїзду ОСОБА_2 зі спірної квартири та відсутності у ній будь-яких мешканців є: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є колишніми сусідами ОСОБА_2 , проте судом першої інстанції не були викликані та допитані.

Апелянт зазначає, що 18.09.2018 року на підставі договору купівлі-продажу придбав житлову квартиру АДРЕСА_1 та є добросовісним набувачем. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до нього є необґрунтованими.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.11.2020 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу було призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №3332 від 05.08.2021 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 "Про звільнення ОСОБА_10 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку" та з врахуванням пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 06.08.2021 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - О. В. Князюка, суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М. для розгляду справи №522/3282/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Розпорядженням № 4093 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.08.2021 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П. та Погорєлової С. О

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2019 року під головуванням судді Князюка О.В. цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу - прийнято до провадження призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „19 вересня 2021 р. на 09 год. 45 хв.

Розгляд справи неодноразово було відкладено за клопотанням сторін.

22.06.2023 року в судове засідання з`явився представник позивача адвокат Деркач І.Е., заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подавали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що Виконавчим комітетом Приморської райради депутатів трудящих 23 жовтня 1974 року ОСОБА_4 був виданий контрольний талон до ордеру № 187, на вселення та проживання в житловому приміщенні ( квартирі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11 ) з четвертого травня 1982 року як член сім`ї наймача проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у квартирі під АДРЕСА_1 , за згодою наймача квартири, свого батька - ОСОБА_4 . При вселенні в квартиру будь-яка угода про порядок користування цим жилим приміщенням між Позивачем і наймачем квартири не укладалася, що є доказом того, що остання вселилася і проживала в квартирі як член сім`ї і набула рівного з іншими членами сім`ї права користування вищезазначеною квартирою.

04 січня 1985 року Виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів прийняв рішення під № 5, про переоформлення особистого рахунку з батька ОСОБА_4 на ОСОБА_2 .

На підставі цього, виконавчим комітетом Приморської райради народних депутатів видано розпорядження № 6 від 16 січня 1985 року про відкриття особистого рахунка громадянці ОСОБА_2 на займану нею площу, що складається з однієї кімнати, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер наймач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки про склад сім`ї № 154 від 01.02.2019р. в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 відповідальний з 04.05.1982р.; ОСОБА_12 дочка з 17.04.2002р.; ОСОБА_13 син з 28.06.1988р.

На підставі викладеного, суд вважає доведеними підстави звернення ОСОБА_2 за захистом до суду, порушеного права на проживання у зазначеній квартирі.

З витребуваної з Одеського державного нотаріального архіву нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 18 вересня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, Савицькою О.Ю., були оглянуті Свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000р. за № 9-4260, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_3 та розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000р. № 1455092. Згідно наявного у матеріалах нотаріальної справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрував 26.07.2018р., номер запису про право власності: 27272183; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. В матеріалах нотаріальної справи також міститься довідка № 352/18 від 12.09.2018р., видана на ім`я ОСОБА_3 , згідно з якої квартира АДРЕСА_3 , дійсно приватизована гр. ОСОБА_3

18 вересня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , де предметом договору зазначено нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень загальною площею 36,1 кв.м., в тому числі житловою 18,0 кв.м., який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, Савицькою О.Ю, зареєстрований в реєстрі за № 2-1484.

На виконання Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2019р. про витребування від Департаменту міського господарства Одеської міської ради за вхідним номером 98893/19 від 19.09.2019р. на адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь, згідно якої Департамент повідомляв, що згідно архівної і комп`ютерної бази КП «Міське агентство з приватизації житла» документи на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не оформлювалися і свідоцтво про право власності за № НОМЕР_4 не видавалося.

31 жовтня 2019 року за вхідним № 112983/9 до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання Представника Позивача про долучення до матеріалів справи 522/3282/19 відповіді КП «Міське агентство з приватизації житла» від 23.09.2019р. за № 215-М/01.07, з якої вбачалося, що довідку № 352/18 від 12.09.2018р. на гр. ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 не видавало. Оригінал даної відповіді був оглянутий в судовому засіданні та засвідчений головуючим.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої

Відповідно дост. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

За змістом статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За приписами норм Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина перша статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Тобто, закон не передбачає права на повторну приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

Згідно частини першої статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виконавчим комітетом Приморської райради депутатів трудящих 23 жовтня 1974 року ОСОБА_4 був виданий контрольний талон до ордеру № 187, на вселення та проживання в житловому приміщенні (квартирі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11 ) з четвертого травня 1982 року як член сім`ї наймача проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у квартирі під АДРЕСА_1 , за згодою наймача квартири, свого батька - ОСОБА_4 . При вселенні в квартиру будь-яка угода про порядок користування цим жилим приміщенням між Позивачем і наймачем квартири не укладалася, що є доказом того, що остання вселилася і проживала в квартирі як член сім`ї і набула рівного з іншими членами сім`ї права користування вищезазначеною квартирою.

04 січня 1985 року Виконавчий комітет Приморської районної Ради народних депутатів прийняв рішення під № 5, про переоформлення особистого рахунку з батька ОСОБА_4 на ОСОБА_2 .

На підставі цього, виконавчим комітетом Приморської райради народних депутатів видано розпорядження № 6 від 16 січня 1985 року про відкриття особистого рахунка громадянці ОСОБА_2 на займану нею площу, що складається з однієї кімнати, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер наймач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки про склад сім`ї № 154 від 01.02.2019р. в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 відповідальний з 04.05.1982 р.; ОСОБА_12 дочка з 17.04.2002р.; ОСОБА_13 син з 28.06.1988р.

На підставі викладеного, суд вважає доведеними підстави звернення ОСОБА_2 за захистом до суду, порушеного права на проживання у зазначеній квартирі.

З витребуваної з Одеського державного нотаріального архіву нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 18 вересня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, Савицькою О.Ю., були оглянуті Свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000р. за № 9-4260, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_3 та розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000р. № 1455092. Згідно наявного у матеріалах нотаріальної справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрував 26.07.2018р., номер запису про право власності: 27272183; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. В матеріалах нотаріальної справи також міститься довідка № 352/18 від 12.09.2018р., видана на ім`я ОСОБА_3 , згідно з якої квартира АДРЕСА_3 , дійсно приватизована гр. ОСОБА_3

18 вересня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , де предметом договору зазначено нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень загальною площею 36,1 кв.м., в тому числі житловою 18,0 кв.м., який посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, Савицькою О.Ю, зареєстрований в реєстрі за № 2-1484.

На виконання Ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2019р. про витребування від Департаменту міського господарства Одеської міської ради за вхідним номером 98893/19 від 19.09.2019р. на адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь, згідно якої Департамент повідомляв, що згідно архівної і комп`ютерної бази КП «Міське агентство з приватизації житла» документи на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не оформлювалися і свідоцтво про право власності за № НОМЕР_4 не видавалося.

31 жовтня 2019 року за вхідним № 112983/9 до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання Представника Позивача про долучення до матеріалів справи 522/3282/19 відповіді КП «Міське агентство з приватизації житла» від 23.09.2019р. за № 215-М/01.07, з якої вбачалося, що довідку № 352/18 від 12.09.2018р. на гр. ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 не видавало. Оригінал даної відповіді був оглянутий в судовому засіданні та засвідчений головуючим.

Суд враховує, що спірне розпорядження органу приватизації та Свідоцтво на право власності, яке видане нібито ОСОБА_3 у 2000 році, оформлене на бланках з текстом російською мовою. З пояснень представника КП «Міське агентство з приватизації житла», слідує, що зазначені бланки старого зразку 1999 року у 2000 році вже не видавалися.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Колегія також звертає увагу, що після набуття чинності рішенням суду про скасування розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, вказана квартира відповідно до вимог ст. 9 ЖК Української РСР повинна перейти у власність територіальної громади м. Білгород-Дністровська в особі Білгород-Дністровської міської ради.

Та із позовом про витребування майна може звернутися територіальна громада м. Одеси в особі ОМР.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/4766/17 (провадження № 11-1290апп18) вказано, що: «стаття 31 ЖК передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. На підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК, пункт 69 Правил № 470). Тобто, у випадку невидачі особі, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення для поліпшення житлових умов, ордера ця особа не може використовувати вказане жиле приміщення»

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням поданих сторонами доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 р. за № 9-4260, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_3 та розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000р. № 1455092 є недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки оскаржуваними Свідоцтвом про право на житло та розпорядженням порушено право на приватизацію Позивачем житла, в якому остання проживає більше 37 років, згідно з приписами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до яких, серед іншого, кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло безплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Окрім того, суд приймає до уваги той факт, що Відповідачами по справі, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не заперечувався той факт, що ОСОБА_2 весь час була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки викладені в рішенні суду першої інстанції та зводяться до

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відмовила у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за її подання відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.06.2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова