Справа № 354/389/23
Провадження по справі № 2/354/261/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області

в складі:

головуючої судді Ваврійчук Т.Л.

за участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Підлуського В.Д.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яремче цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» МОЗ України» про скасування наказу та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» МОЗ України»(надалі-ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України») у якому просить скасувати наказ № 11/к/тр від 08.02.2023 року про звільнення її з роботи з посади сестри медичної з 07.12.2022 року, поновити на роботі на раніше займаній посаді, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період звільнення до часу поновлення у розмірі 40000,00 грн., а також відшкодувати завдану моральну шкоду у сумі 90000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що 09.09.2011 року згідно наказу №46-к була прийнята на роботу на посаду сестри медичної палатної з випробувальним терміном 3 місяці, а 01.01.2012 року переведена на постійне місце роботи. 08.02.2023 року відповідач видав наказ №11/к/тр, яким звільнив її з роботи з 07.12.2022 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки відповідачем порушено її право на працю, а наказ про звільнення винесений всупереч вимог КЗпП України, ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Зокрема відповідачем при її звільненні порушено вимоги ст.ст.148,149 КЗпП України якими передбачено, що дисциплінарне стягнення за вчинення порушення трудової дисципліни застосовується безпосередньо за виявленням дисциплінарного проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення та не пізніше шести місяців з дня його вчинення, а перед застосування стягнення уповноважений орган повинен зажадати від порушника письмові пояснення. Проте зазначених вимог законодавства відповідачем не виконано, а тому наявні всі правові підстави для задоволення її позову та поновлення її на роботі на раніше займаній посаді. Враховуючи незаконність її звільнення з відповідача слід стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахунок якого слід провести у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Також вказала, що вищезазначеними неправомірними діями відповідача, які полягають у незаконному звільненні з роботи, їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 90000 грн. Зазначений розмір моральної шкоди обґрунтований тим, що внаслідок протиправної поведінки відповідача їй було завдано моральних страждань, що порушило її нормальні життєві зв`язки і вимагало від неї як матері неповнолітньої дитини додаткових зусиль для організації праці та особистого життя і захисту своїх прав. З моменту звільнення через негативні емоції та переживання вона стала дратівливою, погано спала та нервувала, що призвело до погіршення стану здорова`я, зокрема зору, що підтверджується висновком лікаря-офтальмолога та рецептом на окуляри, вплинуло на реалізацію її особистих намірів та життєвих стосунків, а також відбулось приниження її честі та професійної гідності як людини та працівника, зазначена ситуація обговорювалась всім колективом, а тому вона відчувала дискомфорт серед колег по роботі, друзів та родичів. Із урахуванням наведеного просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору за заявлену вимогу про відшкодування моральної шкоди та за професійну правничу допомогу у сумі 7200,00 грн.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16.03.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Витребувано у відповідача інформацію про розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за попередні два місяці, що передували звільненню з роботи із зазначенням кількості відпрацьованих робочих днів та розміру усіх складових заробітної плати.

06.04.2023 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що позивач згідно робочого графіку повинна була вийти на зміну 08-09.12.2022 року,13-14.12.2022 року. Листами адміністрації закладу №01-21/261 від 09.12.2022 року, №01-21/265 від 15.12.2022 року, №01-21/267 від 20.12.20922 року у відповідності до ст.149 КЗпП України позивача просили надати письмові пояснення причин відсутності на роботі, що ОСОБА_1 проігнорувала. Про факти невиходу на роботу позивача свідчать неодноразові доповідні старшої медичної сестри та акти комісії про відсутність позивача на робочому місці до адміністрації. Твердження позивач про те, що її звільнено з роботи без згоди профспілкового комітету не відповідає дійсності, оскільки витяг із протоколу засідання профспілкового комітету №1 від 01.02.2023 року засвідчує протилежне. Письмові пояснення матері позивача ОСОБА_3 від 20.12.2022 року не дають підстави твердити про те, що позивач не мала можливості своєчасно повідомити адміністрацію закладу про обставини, що у неї склалися.

Ухвалою суду від 27.04.2023 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що згідно робочого графіку вона мала вийти на зміну з 08.12.2022 року по 09.12.2022 року, потім з 13 по 14.12.2022 року, але 08.12.2022 року на роботу не вийшла у зв`язку із виїздом за кордон на лікування. Вона написала дві заяви- про надання відпустки без збереження заробітної плати та звільнення з роботи за власним бажанням, які її мати хотіла передати директору відповідача, але у зв`язку із його відсутністю на роботі, віднесла їх старшій медичній сестрі, яка в подальшому ці заяви директору не передала, проте доказів цього у неї немає. В подальшому мати ходила до директора, де написала письмові пояснення щодо причин її відсутності на роботі. Вона повернулась з-за кордону на початку лютого, однак на роботу не вийшла, знаючи, що її мають повідомити про звільнення та вручити трудову книжку. В подальшому вона отримала поштою повідомлення про звільнення з роботи за прогул та 14.02.2023 року прибула у заклад, де отримала трудову книжку та була ознайомлена із наказом про звільнення з роботи. Розрахунок при звільненні із нею був проведений без затримки. Своє звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки її звільнили з 07.12.2022 року, в той час як наказ про звільнення був винесений лише 08.02.2023 року. Окрім цього вона є членом профспілкового комітету, однак її не повідомили про засідання профспілки та відповідних викликів вона не отримувала. Також заперечила факт отримання нею повідомлень про надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі, оскільки на той час вона перебувала за межами України, а тому їй невідомо хто отримував ці повідомлення. Окрім цього зазначила, що після 08.12.2022 року вона телефонувала директору на вайбер, залишала голосові повідомлення, в яких просила звільнити її з роботи за власним бажанням, у письмових поясненнях на ім`я директора санаторію її мати ОСОБА_3 також просила звільнити її з роботи, але їй у відповідь повідомили, що вона повинна надати письмові пояснення щодо своєї відсутності та написати заяву на звільнення, на що вона зазначила, що не має змоги направити таку заяву відповідачу і більше з нею на зв`язок ніхто не виходив.

Представник позивача адвокат Підлуський В.Д. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що за весь період роботи у відповідача позивач не мала жодних дисциплінарних стягнень та зауважень. ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1 та за сімейними обставинами, зважаючи на запровадження воєнного стану, у грудні 2022 року виїхала за кордон для проходження лікування. У період з 02 по 06.12.2022 року позивач перебувала на лікарняному та після закінчення листка непрацездатності згідно робочого графіка мала вийти на зміну 08.12.2022 року, однак у зв`язку із виїздом за межі України ОСОБА_1 у вказаний день на роботу не вийшла. Факт невиходу позивача на роботу 08.12.2022 року був задокументований відповідачем, але наказ про її звільнення був винесений лише 08.02.2023 року. При звільненні позивача з роботи відповідачем допущено ряд порушень, зокрема згідно оспорюваного наказу №11/к/тр від 08.02.2023 року відповідач звільнив ОСОБА_1 з роботи з 07.12.2022 року, тобто днем, який фактично передував дню невиходу на роботу та вчиненню прогулу. Також відповідачем не було враховано положення ст.148 КЗпП України, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи застосовано з перевищенням місячного строку з дня виявлення дисциплінарного проступку, факт виявлення якого засвідчено доповідною старшої медичної сестри та актом комісії медичного закладу. Окрім цього відповідачем не надано доказів звернення до профспілкового комітету для отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 , не зазначено чи створена у закладі комісія по трудових спорах, а наданий витяг із засідання профспілкового комітету не містить посилання на те, за вчинення прогулу у який період позивач підлягає звільненню. Окрім цього ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про засідання профкому та не мала можливості прийняти у ньому участь, а також відповідачем не надано належних доказів того, що долучені письмові прохання надати пояснення щодо причин відсутності на роботі, адресовані позивачу, були в установленому порядку направлені на її адресу та отримані останньою. Відповідачем при обранні виду дисциплінарного стягнення не враховано той факт, що позивач тривалий час працювала у лікувальному закладі, самостійно виховує неповнолітню дитину, має проблеми зі здоров`ям, що давало підстави за вчинення першого дисциплінарного проступку застосувати більш м`яке стягнення у вигляді догани, а не звільнення. Внаслідок зазначених неправомірних дій відповідача позивач зазнала моральних та душевних страждань, у неї погіршився зір, а тому наявні підстави для стягнення на її користь завданої моральної шкоди, яку ОСОБА_1 оцінює у розмірі 90000,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що позивач на початку грудня 2022 року перебувала на лікарняному та повинна була вийти згідно затвердженого графіка на роботу на 24-годинну зміну 08.12.2022 року. У вказаний день позивач на роботу не вийшла, письмових заяв та повідомлень щодо причин невиходу від неї не надходило, що зафіксовано у доповідній старшої медичної сестри, яка вказала, що зі слів матері ОСОБА_1 виїхала за кордон, інформації про те чи вийде позивач на роботу в подальшому не було. На наступну зміну 13-14.12.2022 року та в подальшому у грудні 2022 року-січні 2023 року позивач на роботу не вийшла, що підтверджується доповідними старшої медичної сестри, інспектора з кадрів та актами комісії. В подальшому 20.12.2022 року прийшла мати позивача, яка надала письмові пояснення, що донька перебуває за кордоном, а також позивач три чи чотири рази телефонувала з-за кордону та була повідомлена, що повинна надати відповідні пояснення щодо причин своєї відсутності на роботі або подати заяву на звільнення. На адресу позивача були направлені ряд листів із проханням надати пояснення щодо своєї відсутності, що підтверджується долученими до матеріалів справи рекомендованими повідомленнями. Оскільки ні пояснень, ні заяв від ОСОБА_1 не надходило, було прийнято рішення звільнити її з роботи за прогул. Перед звільненням ОСОБА_1 він звернувся до профспілкового комітету із поданням про отриманням згоди на звільнення працівника і згідно витягу з протоколу засідання профспілкового комітету від 01.02.2023 року профспілка надала згоду на звільнення позивача з роботи за прогул. Наказом №11/к/тр від 08.02.2023 року позивач була звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, з 07.12.2022 року, тобто з наступного дня після закінчення листка непрацездатності, оскільки запровадження у закладі позмінного графіку роботи не свідчить про те, що у період між чергуванням працівник не числиться на роботі. Зазначив, що звільнити позивача відразу після вчинення першого прогулу 08.12.2022 року не було можливості у зв`язку із відсутністю її пояснень щодо причин невиходу на роботу, а тому проводилось документування прогулу до 18.01.2023 року, при цьому ним також враховувалась відсутність фінансування на початку нового року, що у разі звільнення позивача у січні 2023 року позбавляло заклад можливості провести із нею своєчасний розрахунок. Також зазначив, що заяв про надання відпустки за власний рахунок чи звільнення з роботи за власним бажанням від позивача він не отримував і жодних доказів щодо подання таких заяв позивачем суду не надано.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 12.09.2011 року була прийнята на роботу у ДЗ «ССС «Гірське повітря» на посаду палатної медичної сестри з випробувальним терміном 3 місяці відповідно до наказу №46-к від 09.09.2011 року.

01.01.2012 року позивач згідно наказу №65-к від 15.12.2011 року переведена на постійне місце роботи на 1,0 ставки.

Відповідно до наказу №25-о від 24.04.2012 року посаду сестра медична палатна перейменовано на сестра медична. Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

Згідно наказу ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» №11/к/тр від 08.02.2023 року ОСОБА_1 звільнено 07.12.2022 року з посади сестри медичної за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено: доповідна записка сестри медичної старшої ОСОБА_4 від 08.12.2022 року; доповідна записка інспектора з кадрів Т. Йосипчук від 18.01.2023 року; акти про відсутність на роботі ОСОБА_5 ; письмові пояснення ОСОБА_3 від 20.12.2022 року; листи прохання про надання письмових пояснень від 09.12.2022 року, 20.12.2022 року, 15.12.2022 року; витяг з протоколу №1 від 01.02.2023 року профспілкового комітету. У вказаному наказі наявний підпис ОСОБА_1 про ознайомлення без зазначення дати.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22.02.2023 року позивач є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із довідки Ворохтянської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №238 від 17.02.2023 року та акту обстеження матеріально-побутових умов від 17.02.2023 року, складеного депутатом Ворохтянськоїселищної ради Яворським Т.А., вбачається, що позивач проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , розлучена та має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого виховує самостійно. На час обстеження ніде не працює, підсобного господарства не веде, земельною ділянкою не володіє.

Згідно листа огляду, 06.02.2023 року ОСОБА_1 пройшла огляд у лікаря-офтальмолога ОСОБА_7 у медичному закладі «Progressive Optical» у м. Івано-Франківськ і їй був виписаний рецепт на придбання окулярів для далі.

Із доповідної старшої медичної сестри ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» Греджук М.М. від 08.12.2022 року вбачається, що медична сестра палатна ОСОБА_1 після листка тимчасової непрацездатності з (02.12.2022 року по 06.12.2022 року) не вийшла на чергову зміну 08.12.2022 року, зі слів її матері вона виїхала за кордон, про що старшу медичну сестру особисто повідомлено не було.

На вказаній доповідній наявна резолюція керівника закладу із вказівкою інспектору з кадрів Т.І. Йосипчук створити комісію та провести актування.

Згідно доповідної інспектора з кадрів ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» Т.Йосипчук від 18.10.2023 року, комісією по санаторію, створеною для встановлення факту відсутності працівника на роботі згідно наказу №15/а від 08.122.2022 року встановлено, що сестра медична ОСОБА_1 з 08.12.2022 року по день написання доповідної на роботі не з`являлась. На зв`язок із старшою сестрою медичною ОСОБА_8 та кадровою службою не виходила, пояснень особистих не надавала. Зі слів матері ОСОБА_3 , яка принесла пояснення, її дочка ОСОБА_1 виїхала за кордон і просить її звільнити за власним бажанням. Комісія по санаторію період відсутності ОСОБА_1 оформила актами про відсутність медичної сестри на роботі. Неодноразово на домашню адресу ОСОБА_1 було направлено листи з проханням надати письмові пояснення.

На вказаній доповідній наявна резолюція керівника закладу від 18.01.2023 року із вказівкою ОСОБА_9 підготувати подання на профспілку.

В актах від 08.12.2022 року, 09.12.2022, 13.12.2022 року, 14.12.2022 року, 19.12.2022 року, 23.12.2022 року, 28.12.2022 року, 29.12.2022 року, 03.01.2023 року, 08.01.2023 року, 13.01.2023 року комісія з числа працівників ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» у складі: завідувача медичної частини ОСОБА_10 , старшої медичної сестри ОСОБА_8 , медичної сестри інгаляторію ОСОБА_11 , медичної сестри палатної ОСОБА_12 зафіксувалафакт відсутності позивача на роботі без повідомлення про причини невиходу на чергування з 09 год. 00 хв. 08.12.2022 року до 09 год. 00 хв. 09.12.2022 року; з 09 год. 00 хв. 13.12.2022 року до 09 год. 00 хв. 14.12.2022 року; з 09 год. 00 хв. 18.12.2022 року по 09 год. 00 хв. 19.12.2022 року; 23.12.2022 року; 28-29.12.2022 року; з 09 год. 00 хв. 02.01.2023 року до 09 год. 00 хв. 03.01.2023 року; з 09 год. 00 хв. 07.01.2023 року до 09 год. 00 хв. 08.01.2023 року; з 09 год. 00 хв. 12.01.2023 року до 09 год. 00 хв. 13.01.2023 року.

У судовому засіданні позивач підтвердила свою обізнаність із затвердженим робочим графіком, який був оглянутий судом, та не заперечила факт своєї відсутності на роботі у вказані дні, засвідчивши відповідність задокументованих відповідачем фактів невиходу на роботу черговості її робочих змін.

09.12.2022 року, 15.12.2022 року, 20.12.2022 року відповідачем направлено на адресу ОСОБА_1 листи за вих.№01-21/261, №01-21/265, 01-21/267 із проханням надати письмові пояснення щодо причин своєї відсутності на роботі протягом доби (у період з 09 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв.) 08-09.12.2022 року, 13-14.12.2022 року та 18-19.12.2022 року.

Факт направлення зазначених листів підтверджується долученими відповідачем копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні та з яких вбачається, що лист-прохання від 15.12.2022 року вручено адресату особисто 20.12.2022 року, на повідомленнях про вручення листів-прохань від 09.12.2022 року та 20.12.202 року наявні відмітки про вручення за довіреністю.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 , які зареєстровані у ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» за вх. №06/-38/303 від 20.12.2022 року, її донька ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 08-09.12.2022 року та 13-14.12.2022 року у зв`язку із необхідністю термінового лікування зору. З`явилась можливість виїхати за кордон безкоштовно, через відсутність світла і зв`язку повідомити не було можливості. Виїзд був вночі за рахунок сторонніх осіб безкоштовно. Із урахування викладеного просила врахувати становище її доньки та зважаючи на військовий стан в Україні дозволити їй звільнитись за власним бажанням.

Як слідує із витягу із протоколу №1 засідання профспілкового комітету ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» від 01.02.2023 року на засіданні профспілкового комітету було розглянуте питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , сестри медичної палатної з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України(у зв`язку з прогулами без поважних причин) за результатами розгляду якого прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України(у зв`язку з прогулами без поважних причин) та ненадання нею ніяких письмових пояснень.

За прийняття зазначеного рішення усі присутні на засіданні члени профкому одноголосно проголосували-«за».

З оглянутого у судовому засіданні подання ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» встановлено, що директор закладу 18.01.2023 року за вих. №01-21/11 звернувся до профспілкового комітету із проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із прогулами без поважних причин у період з 08.12.2022 року по час звернення.

08.02.2022 року за вих. №01-21/25 відповідачем направлено на адресу позивача повідомлення про звільнення з роботи із копією наказу №11/к/тр від 08.02.2023 року, в якому одночасно зазначено про необхідність з`явитися до інспектора з кадрів ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення. Наведене підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із описом вкладення з відміткою «адресат відмовився».

Відповідно до довідок №01-21/80 від 04.04.2023 року, №01-21/48 від 03.03.2023 року та розрахункових листів за жовтень та листопад 2022 року розмір заробітної плати позивача за період з вересня 2022 року по лютий 2023 року становить 484412,89 грн., в тому числі за жовтень 2022 року-17276,58 грн., листопад 2022 року-14630,84 грн.

Згідно повідомлення ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України», наданого на виконання ухвали суду про витребування доказів, у жовтні 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 6 змін(діб), що становить 144 год. з них 48 год. нічні. Згідно колективного договору запроваджено підсумований облік робочого часу працівників. В жовтні 2022 року оплачено позивачу норму годин(151,2 год. та 48 нічних), гірські, шкідливі умови праці, індексацію, премію згідно Постанови 32, лікарняні за рахунок коштів ФССУ за липень 2022 року та замісництво 2 зміни(доби)-48 год. з них 16 нічних. В загальну суму доходу за жовтень 2022 року входить сума 394,85 грн.(оплата додаткової відпустки) котру було виплачено у вересні 2022 року. У листопаді 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 5 змін(діб), що становить 120 год., з них 40 год. нічні. Оплачено-120 год. і 40 год. нічні, індексацію, гірські, шкідливі умови праці, премію згідно Постанови 32 та замісництво 2 зміни(доби) та 12 год., тобто 60 год. і 16 год. нічні. З 23.11.2022-25.11.2022 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному по догляду за хворою дитиною, даний листок непрацездатності був оплачений за рахунок коштів ФССУ у лютому 2023 року(сума 1357,35 грн.).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Підстави припинення трудового договору визначено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця(статті 40, 41).

За приписами п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин.

У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 235/2284/17 зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 572/2944/16-ц зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 459/2618/17.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст.149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни і, як наслідок, тягне накладення одного з видів дисциплінарного стягнення догану або звільнення, з дотриманням правил, встановлених статтями 148149 КЗпП України.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Аналогічні положення закріплені у п. 10 ст.247 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За приписами ст.4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022 року у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).

У період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Частинами третьою, четвертою ст.12 вказаного Закону передбачено, що протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки». У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Із урахуванням того, що позовна заява ОСОБА_1 направлена на адресу суду засобами поштового зв`язку 08.03.2023 року, тобто у місячний строк здня винесення наказу про звільнення позивачем не пропущено законодавчо визначений строк звернення до суду за захистом порушеного права.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач у період з 02 по 06.12.2022 року перебувала на лікарняному та за умовами трудового договору після закінчення періоду тимчасової непрацездатності мала стати до роботи 08.12.2020 року, однак у вказаний день ОСОБА_1 на роботу не вийшла, що підтверджено доповідною запискою старшої медичної сестри ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» Греджук М.М.

Актами, складеними комісією з числа працівників ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» та доповідною інспектора з кадрів зафіксовано відсутність медичної сестри ОСОБА_1 на роботі під час робочої зміни 08-09.12.2022 року, 13-14.12.2022 року, 18-19.12.2022 року, 23-24.12.2022 року, 28-29.12.2022 року, 02-03.01.2023 року, 07-08.01.2023 року, 12-13.01.2023 року та 18.01.2023 року без поважних причин, що є грубим порушенням п.4 ст.40 КЗпП (прогул без поважних причин).

У судовому засіданні ОСОБА_1 своєї відсутності на роботі у період з 08.12.2022 року по день звільнення 08.02.2023 року не заперечила та підтвердила, що повернулась в Україну ще до моменту винесення наказу про її звільнення з роботи, однак вказала, що була відсутня з поважних причин, оскільки перебувала за межами України на лікуванні, про що із урахуванням воєнного стану не мала можливості своєчасно повідомити роботодавця, а також посилалась на те, що нею були подані заяви про надання відпустки за власний рахунок та звільнення з роботи, а тому вважала, що вона підлягає звільненню за власним бажанням.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї відсутності на роботі, щодня, в період з 08.12.2022 року по день звільнення року, в тому числі будь-яких доказів, що засвідчують факт звернення до відповідача із заявами про надання відпустки чи звільнення з роботи за власний рахунок.

Так із долучених до матеріалів справи довідки про огляд у лікаря-окуліста та рецепту на придбання окулярів, вбачається, що вказаний огляд позивач проходила 06.02.2023 року у м. Івано-Франківськ. Доказів, які б засвідчили факт її перебування на лікуванні за межами України у період з 08.12.2022 року позивачем суду не надано, а твердження ОСОБА_1 про те, що заяви про надання відпустки та звільнення з роботи за власним бажанням були передані її матір`ю керівнику медичного закладу через старшу медичну сестру ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» є голослівними та нічим не підтверджені. Із клопотаннями про виклик та допит вказаних осіб в якості свідків позивач до суду не зверталась.

При цьому суд звертає увагу на те, що сам по собі факт написання працівником відповідних заяв до роботодавця не звільняє працівника від виконання зобов`язань за укладеним трудовим договором, зокрема, дотримання трудової дисципліни, та не може слугувати належною підставою для невиходу на роботу до моменту узгодження сторонами питання щодо надання відпустки чи звільнення з роботи та підтвердження цього відповідним наказом (розпорядженням) роботодавця.

Твердження позивача про те, що вона не отримувала письмові повідомлення роботодавця із вимогою надати письмові пояснення не заслуговують на увагу, оскільки позивач не заперечила факт свого перебування за кордоном на момент направлення зазначених повідомлень, водночас дослідженими доказами підтверджується, що лист-прохання від 15.12.2022 року вручено адресату особисто, а на повідомленнях про вручення листів-прохань від 09.12.2022 року та 20.12.202 року наявні відмітки про вручення їх за довіреністю.

Суд не погоджується із доводами представника позивача про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено із порушенням визначеного ст.148 КЗпП України строку застосування дисциплінарного стягнення за прогул, вчинений 08.12.2022 року, оскільки як встановлено судом, і не заперечується позивачем, в даному випадку мав місце не одноразовий прогул, а із вказаної дати почався період прогулу позивача, що мав триваючий та безперервний характер, і по день звільнення позивач на роботі була відсутня.

В оскаржуваному наказі №11/к/тр від 08.02.2023 рокувідсутнє посилання на те, що ОСОБА_1 звільнена з роботи за прогул, вчинений 08 .12.2022 року. При цьому суд враховує те, що звільнення працівника з роботи за вчинення дисциплінарного проступку, в даному випадку за прогул, є правом, а не обов`язком роботодавця, а тому в діях відповідача, який не звільнив позивача негайно після невиходу на роботу 08.12.2022 року, а продовжував здійснювати подальше документування її відсутності на робочому місці та вживав заходів щодо з`ясування причин відсутності працівника, а рішення про її звільнення прийняв лише через два місяці, відсутні порушення норм трудового законодавства.

Твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_1 не була в установленому порядку повідомлена про день та час засідання профспілкового комітету суд до уваги не бере, оскільки як зазначено вище Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що на період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються.

Доказів того, що позивач на момент звільнення з роботи була обрана до складу профспілкових органів суду не надано і в ході судового розгляду не встановлено. Водночас звільнення позивача з роботи проведено за попереднім погодженням із профспілковим комітетом ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України».

Таким чином судом встановлено, що у період з 08.12.2022 року(день коли позивач мала стати до роботи після лікарняного) по 08.02.2023 року(день винесення наказу про звільнення) ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин, а тому суд приходить до висновку, що застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (за прогул) є законним і обґрунтованим.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Відповідач на виконання покладеного на нього обов`язку зажадав від працівника письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, а неодержання таких пояснень не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Із урахуванням викладеного, суд вважає, що підстави для скасування наказу ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» №11/к/тр від 08.02.2023 року та поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді сестри відсутні.

Крім цього, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування грошової компенсації моральної шкоди є похідними від вимог про про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги також не підлягають до задоволення.

Разом з тим, Верховним Судом сформульовано сталий правовий висновок, викладений в ряді постанов зокрема від 24 жовтня 2018 року в справі № 307/3549/16-ц, від 01 квітня 2020 року в справі № 578/62/18, від 15 квітня 2020 року в справі № 462/993/17, від 03 травня 2022 року в справі № 759/10779/20, від 03 травня 2022 року у справі № 759/10779/20 про те, що працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що встановлені обставини вчинення ОСОБА_1 порушень трудової дисципліни у вигляді прогулу є підставою для звільнення з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, проте зазначення у наказі ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» №11/к/тр від 08.02.2023 року про звільнення ОСОБА_1 дати припинення трудових відносин з 07.12.2022 року не відповідає зазначеним положенням КЗпП України та висновкам Верховного Суду, а тому за встановлених обставин днем звільнення позивача з роботи необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 08.02.2023 року.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Із урахуванням вищенаведеного, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягає до часткового задоволення шляхом зміни дати звільнення позивача з посади сестри медичної зазначеної в наказі ДЗ «ССС «Гірське повітря» МОЗ України» №11/к/тр від 08.02.2023 року з «07 грудня 2022 року» на «08 лютого 2023 року». У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Оскільки позивач у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, в силу вимог ч.7 ст.141 ЦПК України судові витрати за заявлені немайнові вимоги слід віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 3, 43 Конституції України, статтями 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 4, 5-1, 21, 36, 40, 43, 232, 235 Кодексу законів про працю України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» МОЗ України» про скасування наказу та поновлення на роботі-задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 , сестри медичної, зазначену в наказі Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» МОЗ України» №11/к/тр від 08 лютого 2023 року з «07 грудня 2022 року» на «08 лютого 2023 року».

У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» МОЗ України», місцезнаходження: 78595, смт.Ворохта, вул.Данила Галицького, 5, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, .

Повне рішення суду складено 30 червня 2023 року.

Головуючий суддя: Т.Л. Ваврійчук