ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1737/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 705/1728/21 Категорія: 304090000 Єщенко О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новіков О.М.,

секретар: Новицька Н.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до розписки від 25.11.2019 позивач надав відповідачці в борг гроші в сумі 10489,55 доларів США. Вказані кошти вона повинна була повернути до 25 грудня 2019 року. Запорукою даної угоди відповідачка зазначила свій власний житловий будинок, який належить їй, і є її приватною власністю. 23.01.2021 він направив на адресу відповідачки письмову претензію з вимогою повернення боргу. Цю вимогу відповідачка отримала 04 лютого 2021 року, але на претензію не відреагувала і до даного часу повернула лише частину заборгованості. Станом на 31.03.2021 сума боргу становить 8073,8 доларів США.

З урахуванням уточненої позовної заяви від 15.02.2023, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 295247,56 грн, суму індексу інфляції за період прострочення повернення боргу у розмірі 1476237,85 грн, 3% річних з простроченої суми у розмірі 26572,28 грн, а всього загальну суму боргу в розмірі 1798057,69 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції вказав, що досліджена розписка та її зміст не свідчать про те, що позивач передав, а відповідач отримала від позивача кошти у сумі 10489,55 доларів США. Також відсутні місце складання розписки, вказівка саме на дату отримання коштів та точну дату, коли має бути повернутий борг.

Розписка, як борговий документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, всупереч цьому розписка надана до суду позивачем таких відомостей не містить.

Не погоджуючись з рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2023, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального права, просив вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що до суду було надано виписку з банку про перерахунок відповідачкою на карту позивача коштів у період з грудня 2019 року по квітень 2021 року. Вказує, що відповідачка вже через місяць після отримання грошей в борг щомісячно протягом півтора року погашала борг частинами. Однак, ОСОБА_2 перестала погашати борг після отримання від позивача претензії про повернення всієї суми боргу.

Скаржник вважає, що вказані обставини суд першої інстанції до уваги не взяв.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання в режимі відеоконференції, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 25.11.2019 відповідачкою ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 було надано розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 «бере» у ОСОБА_1 гроші в борг у сумі 10489,55 дол. США терміном на 1 місяць. Запорукою даної угоди зазначено житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 і є приватною власністю ОСОБА_2 (а.с. 7).

Також зазначено, що розписка написана ОСОБА_2 власноручно, при пам`яті та в ясному розумі, без будь-якого тиску.

23.01.2021 ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 претензію з вимогою повернути борг в сумі залишку 8504,57 дол. США до 20.02.2021 (а.с. 8).

Відповідно до виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 , виданої АТ КБ «ПриватБанк» 11.08.2021, ОСОБА_2 здійснювала перерахунок коштів на карту позивача в період з 14.12.2019 по 16.04.2021 на загальну суму 57019,51 грн. (а.с. 76-78).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що згідно з розпискою від 25.11.2019 ОСОБА_2 взяла в борг грошові кошти на суму 10489,55 дол. США терміном на 1 місяць.

Відповідачка ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не заперечувала проти складення нею розписки та проставлення на ній особистого підпису, однак заперечувала проти отримання від позивача коштів на визначену суму.

Разом з тим, матеріали справи містять виписку з банку по картковому рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідачка перераховувала на рахунок позивача грошові кошти в період з грудня 2019 року по квітень 2021 року на загальну суму 57019,51 грн.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням зазначених вище правових норм та обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо взяття/отримання коштів позичальником не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Відтак, беручи до уваги те, що відповідачка факт складення нею розписки не заперечує, враховуючи зміст розписки від 25.11.2019, в якій зазначену суму, яка береться в борг (10489,55 дол. США) та строк повернення такого боргу (протягом місяця з дня складення розписки), а також зважаючи на те, що відповідачка після складення розписки з 14.12.2019 по 16.04.2021 періодично здійснювала перерахунок коштів на карту позивача, апеляційний суд доходить висновку про наявність між сторонами позикових договірних правовідносин.

Твердження суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що зміст розписки не свідчить про те, що позивач передав, а відповідач отримала кошти є, на думку колегії суддів, помилковими, оскільки у розписці чітко зазначено, що ОСОБА_2 «бере гроші у борг», що згідно зі Словником української мови означає «взяте у позику, позичене». Цьому, відповідно до статті 1046 ЦК України, кореспондує обов`язок повернення позики.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідачка не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи відповідачки про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними.

Відтак, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути частину несплаченої заборгованості за борговою розпискою від 25.11.2019.

При цьому, в уточненій позовній заяві від 15.02.2023, позивач просив стягнути заборгованість в еквіваленті згідно з курсом НБУ станом на день подання до суду уточненої позовної заяви (13.02.2023), а саме 1 дол. США = 36,5686, що становить 295247,56 грн (8073,8 дол.США х 36,5686).

Враховуючи положення ч. 2 ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у сумі 295247,56 грн.

Щодо стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, відтак, зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у даному випадку застосуванню не підлягає.

Щодо стягнення трьох процентів річних апеляційний суд зазначає таке.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Оскільки відповідач в повній мірі не виконав своє зобов`язання з повернення заборгованості перед позивачем, відтак позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних підлягає до задоволення.

Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до звернення до суду з позовною заявою, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд стягнути 3 % річних від простроченої суми, починаючи з дня пред`явлення відповідачці претензії (23.01.2021), до дня подання до суду уточненої позовної заяви (15.02.2023).

Таким чином, враховуючи ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при визначенні суми 3 % річних, апеляційний суд виходить з такого розрахунку:

295247,56 грн х 754 дні (кількість прострочених днів) х 3 / 100 / 365 = 18297,25 грн.

Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3 % річних від простроченої суми, що складає 18297,25 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

При зверненні до суду першої інстанції з даним позовом, позивачу (враховуючи уточнену позовну заяву) необхідно було сплатити судовий збір в сумі 13420 грн (1 % від ціни позову (1798057,69 грн), але не більше п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Однак, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується копією посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) серії НОМЕР_1 , виданого 06.09.2005 (а.с. 126).

У зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, та постановленням нового рішення про часткове задоволення позову, з відповідачки ОСОБА_2 на користь держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2339,1 грн (13420 грн х 17,43 % / 100 %).

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції з відповідачки ОСОБА_2 на користь держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір в сумі 3508,65 грн (20130 грн (150 % ставки, що підлягала сплаті при подані позову) х 17,43 % / 100 %).

Керуючись ст.ст. 268, 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, скасувати та прийняте нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 295247,56 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми, що складає 18297,25 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2339,1 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3508,65 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2023 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков