Справа № 203/4600/21
Провадження № 2/0203/144/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

25.10.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сливчук В.В.,

за участі:

представника позивача Кенжиної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 (представник позивача адвокат Кенжина Олена Олександрівна) з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про витребування майна, в якому позивач просить суд:

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Махайрі М. Ісама 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 . Ісама 1/2 частину паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що з 20.02.1993 року він та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте, зокрема, таке майно: квартира АДРЕСА_1 ; паркувальне місце поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

У ході судового розгляду спору подружжя щодо поділу майна постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2018 року, справа №203/284/17, було задоволено частково та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2018 року скасоване та ухвалене нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги про поділ майна подружжя, визнання права власності задоволено частково, та в порядку поділу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

Як зазначила представник позивача, після судового засідання по справі №203/284/17 26.10.2021 року вона взяла Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке було предметом поділу спільного майна подружжя та право власності на яке визнано позивачем. У Витягу було зазначено, що майно, яке було предметом поділу спільного майна подружжя, а саме: вказані вище квартира та паркувальне місце належить матері ОСОБА_3 ОСОБА_2 за договором дарування, серія та номер: 246, виданий 22.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О.

Тому позивач звертається до суду з віндикаційним позовом про витребування майна, оскільки належне позивачу майно перебуває у володінні третьої особи, із якою позивач не укладав будь-яких договорів.

Також представник позивача зазначила, що з моменту набуття права власності на квартиру та паркувальне місце, реєстрації його за ОСОБА_3 як титульним власником, позивач також набув права власності на майно як співвласник на прав спільної сумісної власності. Водночас через тиждень після ухвалення рішення Дніпровським апеляційним судом 22.03.2019 року третя особа відчужила спірне нерухоме майно, подарувавши його матері відповідачу у справі.

При цьому, посилаючись на судову практику ВС, представник позивача зазначила, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо спірного майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, і він має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України. У спірному випадку майно, набуте відповідачем на підставі безвідплатного договору дарування, а тому в будь-якому випадку може бути витребувано, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.

З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна.

Відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву.

Третя особа, в інтересах якої діяла її представник адвокат Лупан О.Є., подала до суду письмові пояснення щодо позову, в яких просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Так, у своїх пояснення третя особа посилається на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нерухомого майна, оскільки вона дійсно прийняла у дар нерухоме майно, здійснила державну реєстрацію своїх прав на вказане нерухоме майно, дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_3 та користується вказаним нерухомим майном, сплачує комунальні послуги, підтримує майно у належному стані. На підтвердження вказаних тверджень третя особа надала довідку ОСББ «Садовий» від 28.06.2022 року №12. ОСОБА_2 не знала та не могла знати про те, що отримане нею у дар майно є спірним, бо вона не була учасником судової справи №203/284/17 про поділ майна. Під час укладання правочину приватний нотаріус перевірив майно на обтяження та заборони з метою вчинення його відчуження. Проте жодного обмеження або заборони на відчуження майна не було та приватний нотаріус посвідчив договори дарування нерухомого майна.

Також третя особа зазначила, що під час вчинення правочину не існувало жодного судового рішення, яке б визнавало право власності позивача на спірне нерухоме майно, а навпаки існувало рішення апеляційного суду, а саме постанова Дніпровського апеляційного суду від 13.03.2010 року, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги позивача та спірне майно було визнано особистою власністю ОСОБА_3 . При цьому вона не була обізнана про намір позивача щодо касаційного оскарження судових рішень. Таким чином, під час вчинення договору дарування ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не мали наміру здійснювати порушень прав позивача шляхом переоформлення нерухомого майна. ОСОБА_3 мала на меті змінити місце проживання та переїхати з дітьми до іншої країни, тому вирішила відчужити нерухоме майно шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_2 .

З огляду на викладене вище, третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні.

Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача наголосила на тому, що є судове рішення, яке набрало законної сили, та за яким спірне нерухоме майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено його поділ у рівних частках між позивачем та третьою особою Натомість у ході перегляду судового рішення в касаційному порядку третя особа відчужила спірне майно своїй матері. Тому позивач звернувся до суду з віндикаційним позовом з метою захисту свого порушеного права власності.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 29.10.2021 року було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі та заборонено ОСОБА_2 відчужувати квартиру АДРЕСА_1 , у тому числі укладати договори купівлі-продажу, міни дарування, оренди, вносити зазначене майно до статутного (складеного капіталу) товариств (юридичних осіб), чи відчужувати його у будь-який інший спосіб та вчиняти будь-які дії за яких у третіх осіб можуть виникнути права щодо даного нерухомого майна; заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з посвідченням будь-яких правочинів, а також реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 відчужувати паркувальне місце поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 ., у тому числі укладати договори купівлі-продажу, міни, дарування, оренди, вносити зазначене майно до статутного (складеного капіталу) товариств (юридичних осіб), чи відчужувати його у будь- який інший спосіб та вчиняти будь-які дії за яких у третіх осіб можуть виникнути права щодо даного нерухомого майна; заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з посвідченням будь-яких правочинів, а також реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно паркувальне місце поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А- 1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 ; у задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Ухвалою суду від 02.12.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк Олени Олегівни (м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 44, прим. 3) належним чином засвідчені копії: договору дарування №246, виданого 22.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк Оленою Олегівною, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ; договору дарування №247, виданого 22.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк Оленою Олегівною, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом якого є паркувальне місце поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ. А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 07.11.2022 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 25.10.2023 року, з`явилась представник позивача.

Інша учасники справи у чергове судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили. На момент проведення судового засідання у суду були відсутні будь-які заяви чи клопотання учасників справи щодо участі у черговому судовому засіданні.

Суд, заслухавши думку представника позивача, на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи.

При цьому відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, дату та місце проведення судових засідань з розгляду справи по суті спору, не з`явилась у судові засідання, призначені на 09.12.2022 року, 06.03.2023 року, 27.04.2023 року, 23.06.2023 року, 21.07.2023 року, 28.09.2023 року, 25.10.2023 року. Водночас 20.07.2023 року ОСОБА_2 подала до суду письмову заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 21.07.2023 року, на іншу дату, у зв`язку із хворобою та повідомила суд, що бажає брати участь у судовому засіданні та скористатися правом на юридичний захист. Проте у подальшому у судові засідання не з`являлась та не подавала заяв щодо участі у судовому засіданні.

Тому суд відповідно до положень ст. 280-283 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключне слово представника позивача.

25.10.2023 року суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 20 лютого 1993 року уклали шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Кишинів с. Центрол (Central), який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року, справа №200/4407/13-ц, був розірваний. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили станом на 28.06.2013 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.20218 року, справа 203/284/17, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, визнання права власності; задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації; визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на паркувальне місце поз.18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4 ; в іншій частині позовних вимог зустрічного позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1280 грн; інші судові витрати покладені на сторони; скасовані заходи забезпечення первісного позову, застосовані згідно з ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року, а саме: скасовано заборону відповідачці ОСОБА_3 відчужувати у будь-якій спосіб будь-яким особам спірне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення поз.31, загальною площею 9,1 кв.м, у приміщенні АДРЕСА_5 ; паркувальне місце поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні АДРЕСА_5 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.03.2019 року, справа №203/284/17, було залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року.

Постановою Верховного Суду від 19.05.2021 року, справа №203/284/17, було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Сірик Олену Олександрівну, постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2021 року, справа №203/284/17, було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року та ухвалене нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, визнання права власності було задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя постановлено:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4 .

Також у вказаному судовому рішенні апеляційний суд постановив: в іншій частині позову ОСОБА_4 . Ісама відмовити; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації відмовити; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7060 грн.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2021 року, справа №203/284/17, станом на 26.10.2021 року набрала законної сили.

Постановою Верховного Суду від 19.05.2022 року, справа №203/284/17, було залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишено без змін.

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О. на підставі договорів дарування №№246, 247 від 22.03.2019 року здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та на паркувальне місце поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 . Це підтверджується також копіями договорів дарування від 22.03.2019 року за реєстровими номерами 246, 247, укладених між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що були посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О.

За відомостями з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11.08.2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 11.08.2021 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_6 .

За відомостями з довідки від 28.06.2022 року за вих. №12, виданої головою правління ОСББ «Садовий», ОСОБА_2 з 22.03.2022 року проживає за адресою: АДРЕСА_7 , та сплачує комунальні послуги.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу витребування нерухомого майна на 1/2 частку квартири АДРЕСА_8 та 1/2 частку паркувального місця поз. 18 у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до положень статей 60, 61, 63 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження N 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження N 14-247цс18 та N 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова ВП ВС від 15.05.2019 року, справа №522/7636/14-ц, провадження №14-636цс18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що рішенням суду, яке набрало законної сили станом на 26.10.2021 року, було визнано за позивачем право власності в порядку поділу майна подружжя на спірне нерухоме майно, а саме на: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частку паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А?1, А1-1, А2?1 в будинку АДРЕСА_2 .

Водночас під час перегляду судового рішення першої інстанції від 09.08.2018 року в апеляційному та касаційному порядку третя особа відчужила спірні об`єкти нерухомого майна за безвідплатними договорами дарування від 22.03.2019 року відповідачу. Отже, на момент судового розгляду справи належне позивачу як співвласнику спірне майно перебуває у володінні відповідача, з якою позивач не укладав будь-яких договорів. При цьому відповідач ОСОБА_2 у розумінні положень ЦК України вважається добросовісним набувачем спірного майна, оскільки право власності на нього перейшло до нею за безвідплатним договором дарування. А тому витребування спірного майна від добросовісного набувача як незаконного володільця на користь неволодіючого власника є ефективним способом захисту.

Аналіз викладеного вище вказує, що спірне майно вибуло з володіння позивача як власника поза його волею на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване. Тому він має право на витребування спірного майна від добросовісного набувача на підставі положень ст. 388 ЦК України, та позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положеннями ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, за подання позовної заяви у розмірі 11350,00 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн, а загалом 11804,00 грн.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 та витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 . Ісама 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частки паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А?1, А1-1, А2?1 в будинку АДРЕСА_2 .

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд на підставі положень ст. 141 ЦПК України, викладених вище норм чинного законодавства України, вважає за необхідне стягнути відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, за подання позовної заяви у розмірі 11350,00 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн, а загалом 11804,00 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про витребування майна задовольнити повністю.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 1/2 частку паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А?1, А1-1, А2?1 в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 11350,00 грн (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень 00 копійок) та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок), а загалом 11804,00 грн (одинадцять тисяч вісімсот чотири гривні 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складений 08.11.2023 року.

Суддя Ф.М. Ханієва