Номер провадження: 22-ц/813/765/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент у справах дітей та сім`ї Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів і позбавлення батьківських прав та зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент у справах дітей та сім`ї Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу і участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2017 року ОСОБА_2 подала до Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент у справах дітей та сім`ї Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В позовній заяві просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_1 та стягнути з нього аліменти в розмірі 1/2 частини заробітку/доходу щомісячно починаючи з 20 листопада 2017 року до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.3-5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент у справах дітей та сім`ї Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів і позбавлення батьківських прав задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача щомісяця, починаючи з 20 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 . Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень (а.с.153).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 залишити без задоволення, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу і участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною задовольнити посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права та таким, що суперечить інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 (а.с.159-162).

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.03.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2018 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року залишено без змін (а.с.40).

У квітні 2019 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2018 у справі № 522/21914/17 та постанову Одеського апеляційного суду від 20.03.2019 (а.с.50).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2018 у справі № 522/21914/17 та постанову Одеського апеляційного суду від 20.03.2019 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною скасовано, а справу у вказаній частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.105-111).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2021 року цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючому судді Дрішлюку А.І. та суддям: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.01.2021 справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні 16.11.2023 ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Представник апелянта - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Апелянт ОСОБА_1 в судові засідання, які не одноразово відкладалися не з`являвся, його представництво здійснював адвокат Байло Є.С., який надавав пояснення від його імені та визначав процесуальну позицію сторони.

В судовому засіданні була допитана малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка у відповідь на запитання суду пояснила, що в неї є родина, яка включає тату ОСОБА_7 , маму ОСОБА_8 та молодшого брата ОСОБА_9 . Мешкає вона на проспекті Гагаріна та навчається в школі (на уточнене запитання суду сказала, що добре навчається). На запитання суду «Хто такий ОСОБА_1 ?, ОСОБА_11 відповіла, що це колишній мами, вона його не пам`ятає, вперше почула про нього рік тому від мами. На запитання суду як вона дізналась про ОСОБА_1 . ОСОБА_11 відповіла, що вона з мамою гуляла по парку та запитала в неї про її колишнього, мама розповіла.

ОСОБА_2 на запитання суду чи знає дитина хто її біологічний батько, відповіла, що ОСОБА_11 знає, але не зовсім розуміє, тому що бачила останній раз його коли їй було 2 роки. ОСОБА_12 запитувала доньку чи пам`ятає вона ОСОБА_13 , на що дитина відповідала «ні». ОСОБА_12 пояснила, що розлучилися вони зі ОСОБА_1 коли дитині був рік. Після розлучення донька ОСОБА_11 та ОСОБА_14 деякий час періодично зустрічалися. ОСОБА_12 зазначила, що розлучення вплинуло психологічно на ОСОБА_15 , про що також говорив психолог, який обстежував дитину.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Байло Є.С. на запитання суду повідомив, що батько ОСОБА_1 на теперішній час одружився, в шлюбі народилася дитина та він перебуває за кордоном на постійній основі. Також адвокат підтвердив, що пояснення ОСОБА_2 відповідають дійсності, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розлучилися після того, як дитині виповнився рік. ОСОБА_1 деякий час спілкувався з дитиною, проте дитина дійсно може його не пам`ятати, оскільки вона була маленька.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, пояснення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача щодо того, що він бажає спілкуватися з дитиною та приймати участь в її вихованні спростовуються матеріалами справи: поясненнями свідків, висновком органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.04.2018 року № 01-11/513, висновком психолога від 25 червня 2018 року.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з липня 2016 року не приймав участі у вихованні дитини, не цікавився розвитком та станом здоров`я дитини, не забезпечував її матеріально, а бажання зустрітися з дитиною виявив тільки в заяві до органу опіки та піклування в травні 2018 року після подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав, і саме після подання позовної заяви, почав переказувати кошти на утримання дитини. Зазначене суд першої інстанції оцінив не як бажання батька утримувати та спілкуватися з дитиною, а як захисну реакцію ОСОБА_1 на пред`явлення до нього позову та можливість підтвердження заперечень проти позову про позбавлення батьківських прав. Крім того, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 ухилився від виховання дитини та нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Вимоги про стягнення аліментів суд вирішив задовольнити частково, оскільки відповідач ОСОБА_1 , визнав вимоги позову в цій частині. При цьому суд виходив з вимог ст. 183 СК України, а саме із того, що суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення повноліття дитиною. Оскільки, вимоги ОСОБА_2 , в частині стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/2 частини доходу відповідача до досягнення дитиною повноліття, не ґрунтуються на законі та суд вирішив задовольнити вимоги частково та стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні зустрічного позову суд відмовив, оскільки задоволення первісного позову повністю виключає задоволення зустрічного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

КЦС ВС скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 20.03.2019 в цій справі вказав, що питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявника проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем зустрічного позову, апеляційної та касаційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, і суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. За умови відсутності в оскаржуваних судових рішеннях категоричних висновків про встановлення на підставі досліджених судом доказів обставин щодо свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій, на думку касаційного суду, дійшли помилкового та передчасного висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. На думку касаційного суду, залишились не перевіреними доводи відповідача про те, що пред`явлення ним зустрічного позову свідчить про його намір підтримувати стосунки з донькою та свідчить про його інтерес до дитини, незважаючи на те, що такі дії (звернення із зустрічним позовом) були вчинені після подання матір`ю позовної заяви про позбавлення батьківських прав. Суду необхідно надати оцінку обставинам (причинам) тривалого неспілкування батька з дитиною та з`ясувати наявність/відсутність перепон у такому спілкуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК Українивказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2011 року по 03 лютого 2015 року (т. 1, а.с. 13). Під час перебування в шлюбі у сторін народилась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 10219 від 26 жовтня 2013 року (т. 1, а.с. 12).

Висновком Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/513 від 02 квітня 2018 року вирішено вважати доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні його малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку зазначено, що батько дитини ОСОБА_1 виступив проти позбавлення його батьківських прав, але жодного доказу щодо участі у вихованні та утриманні малолітньої дитини не надав. Заяви щодо встановлення порядку участі у вихованні дитини ОСОБА_1 не подавав (т. 1, а.с. 54-55).

21.11.2017 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

28.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради зі зверненням стосовно визначення порядку участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на яке отримав відповідь про призупинення розгляду вказаного звернення на час розгляду справи про позбавлення батьківських прав (т. 1, а.с. 96).

Відповідно до висновку психолога від 25 червня 2018 року ОСОБА_16 дуже прив`язана до матері, нового чоловіка матері ОСОБА_17 називає батьком, біологічного батька не згадує у зв`язку з його відсутністю у житті дитини (т. 1, а.с. 74).

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (ХІV) від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитина потребує любові і розуміння та повинна зростати в умовах турботи, знаходитись під піклуванням і відповідальністю своїх батьків. Стаття 51 Конституції України встановлює для батьків обов`язок виховувати та утримувати своїх дітей до повноліття. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З наведених положень вбачається, що виховання дитини, її піклування полягає в сукупності обов`язкових умов, які мають забезпечити якнайкращі інтереси дитини. При цьому, варто зауважити, що належне здійснення батьківських обов`язків полягає не лише в матеріальному забезпеченні дитини, а й також в регулярному та систематичному спілкуванні, піклуванні про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя та ін.

Батьки в рівній мірі зобов`язані цікавитися життям своїх дітей та постійно приймати в ньому участь не зважаючи на те проживають вони разом з ними чи окремо. Мати та батько в рівній мірі несуть відповідальність за своїх дітей, за їх розвиток, забезпечення, створення належних умов для життя та навчання. При чому обов`язок участі у вихованні дитини не є суто формальним, а полягає у встановленні взаємозв`язків з дитиною, налагодження контакту, періодичного спілкування тощо.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частина 1 ст. 164 СК України визначає підстави для позбавлення батьківських прав, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», а саме в п. 15,16 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

За положенням п. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року із змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Сімейні спори це категорія спорів, яка потребує уважного та ретельного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та оцінки відповідних доказів на підтвердження чи спростування таких обставин. Особливо вразливими є саме спори щодо позбавлення батьківських прав. Саме дитина та забезпечення її як найкращих інтересів має бути в центрі уваги при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

КЦС ВС в своїй постанові від 10.11.2021 в справі № 390/1418/17 дійшов висновку, що у разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків у зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини, суд має брати до уваги найкращі інтереси дитини, ураховувати фактичні обставини справи такі, як інтеграцію дитини у нову сім`ю (у разі наявності таких обставин), прив`язаність дитини до нової сім`ї, сприйняття нового чоловіка матері/дружини батька дитини справжніми її батьками, бажання дитини зберегти цю сім`ю, а також відсутність зв`язків у дитини з тим із батьків, щодо якого вирішується питання про позбавлення батьківських прав. При цьому інтереси дитини превалюють над інтересами батьків, а тому завданням суду є встановлення справедливого балансу між ними.

За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після перевірки доводів апеляційної скарги та заслуховування думки дитини апеляційний суд дійшов висновку про необхідність збереження природного становища дитини, яке сформувалось за останні 8 років, при цьому половина цього часу відноситься до періоду до початку судової процедури та вважає, що подальше вирішення питання про позбавлення батьківських прав, не повинно перешкоджати юридичному оформленню реальних сімейних відносин, які склались в житті дитини.

З досліджених апеляційним судом обставин справи вбачається, що відповідач перераховував грошові кошти в якості матеріального забезпечення дитини протягом певного часу, після народження дитини, потім, впродовж тривалого часу 2016-2017 року, відповідач не забезпечував дитину матеріально, не спілкувався з нею, не цікавився її життям, не приймав участі в її вихованні, будь-яких спроб встановити спосіб участі у вихованні дитини відповідач, також, не приймав. Докази, які б спростовували вказані обставини суду в процесі розгляду справи не надавались. Лише після звернення матері до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідач знову почав перераховувати грошові кошти в якості матеріального забезпечення дитини, а також звернувся до органу опіки та піклування з заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини.

Таким чином, відповідач по первинному позову вчинив юридично значущі дії, лише після звернення до суду позивачки з відповідним позовом. Крім того, відповідно до пояснень представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, які надійшли 07.08.2022 на запит апеляційного суду, станом на 2017-2018 рік заяви від гр. ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у спілкуванні та визначення способу і участі батька у вихованні або проект висновку від Служби у справах дітей ОМР до Приморської районної адміністрації ОМР не надходили. Станом на 2018-2020 рік жодної заяви від ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у спілкуванні та визначення способу і участі батька у вихованні не надходило (т. 2, а.с. 212-214).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач контактував з дитиною у віці, коли вона могла його свідомо сприймати. Апеляційний суд зауважує, що за матеріалами справи відповідач характеризується позитивно, проте його особисті якості автоматично не свідчать про виконання батьківських обов`язків в спірний період часу.

На виконання вимог ВС апеляційний суд після перевірки доводів апеляційної скарги, зазначає, що дійсно питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці, проте в контексті конкретних обставин справи, сам по собі факт заперечення заявника проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем зустрічного позову, апеляційної та касаційної скарги не свідчить про його інтерес до дитини, який був відсутній протягом тривалого часу після народження дитини. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав апеляційний суд не знайшов підстав для того, щоб не погодитись з таким висновком, оскільки вважає його обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини. Закон не містить умов та не розрізняє поняття свідомого або не свідомого нехтування батьківськими обов`язками, оскільки вирішення питання про позбавлення батьківських прав здійснюється не як формальна процедура, що має суто юридичні наслідки, а як така, що здійснюється в найкращих інтересах дитини для забезпечення умов для гармонічного її розвитку.

Визначення позбавлення батьківських прав як крайнього заходу в судовій практиці, за умови незмінності формулювання підстав для позбавлення батьківських прав встановленого ч. 1 ст. 164 СК України п. 2, - як «ухиляння від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини» з моменту прийняття СК України в 2003 році - є спрощеним підходом до проблематики, яке містить аналогію з призначенням покарання в межах санкції статті КК, де позбавлення волі є найважчим та крайнім заходом впливу на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. Втім первинне тлумачення закону свідчить, що ухилення від виконання таких обов`язків в певному періоді часі може бути єдиною та достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, якщо це буде відповідати інтересам дитини. При цьому законодавець установив гарантії для осіб позбавлених батьківських прав у вигляді встановлення побачень з дитиною для осіб позбавлених батьківських прав (ст. 168 СК України) та процедури поновлення у батьківських прав (ст. 169 СК України).

Як вже зазначалось вище апеляційним судом, підтвердити спілкування з дитиною та виконання батьківських обов`язків за період часу з дитиною після травня 2016 року і до початку 2018 року відповідач не зміг.

Окремо апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи знаходиться висновок спеціаліста-психолога ОСОБА_18 (т.1, а.с. 74), яка провела з дитиною 16 сеансів, та працювала з дитиною починаючи з 21.12.2015 року, тобто дитині на момент звернення було два роки, та вона в проективних методиках не згадувала біологічного батька, в зв`язку з відсутністю його в житті дитини.

Знаходження в новому сформованому середовищі (мати створила родину та зареєструвала шлюб) позитивно вплинуло на дитину, в зв`язку з чим спеціалістом було зроблено висновок, про позитивну динаміку розвитку інтелекту дитини та покращення психологічного стану. Спеціалістом ОСОБА_18 не рекомендовано змінювати місце проживання, соціальне середовище, зокрема вказано, що побачення з біологічним батьком може спровокувати психічну травму.

В таких умовах сама по собі незгода батька дитини проти позбавлення батьківських прав не може бути достатньою підставою для відмові у позові. Зокрема суд надаючи оцінку підставності позову повинен надавати оцінку поведінці відповідача за період хронологічно попередній зверненню до суду, а тому вчинення юридичних дій після звернення до суду, аж ніяк не можуть бути самі по собі оцінені як намір відповідача підтримувати стосунки з донькою, а тим більше свідчити про його інтерес до дитини.

Виконуючи вказівку ВС, що суду необхідно надати оцінку обставинам (причинам) тривалого неспілкування батька з дитиною та з`ясувати наявність/відсутність перепон у такому спілкуванні, апеляційний суд зазначає. На момент перевірки ВС рішення по справі її матеріали містили два томи та в тому числі том 2 - 100 аркушів, проте докази перешкоджання спілкуванню батька з дитиною в матеріалах справи були відсутні. Не були вони додані до матеріалів справи і після передачі справи на новий розгляд до апеляційного суду. При цьому об`єктивних та непоборних перешкод, які б заважали в спілкуванні батька з дитиною стороною відповідача не наведено.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанова КЦС ВС від 13.07.2022 в справі № 705/3040/18).

Як було вище зазначено, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції була опитана малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка пояснила, що вважає своїм батьком ОСОБА_19 (чоловік матері ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 вона не знає та не пам`ятає, з ним не спілкувалася та не спілкується.

Апеляційний суд враховує, що на теперішній час відповідач проживає за кордоном, створив нову сім`ю, з донькою ОСОБА_11 не спілкується, бажання спілкуватися не виявляє.

Отже, такою поведінкою відповідачем обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини відсутня, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Заперечення щодо позбавлення батьківських прав, звернення до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу і участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною самі по собі не свідчать про те, що відповідач дійсно бажає приймати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. За наявності інших істотних обставин - повної відсутності спілкування з дитиною, яка до того ж не знає відповідача, відсутність своєчасних спроб встановити контакт з дитиною, в тому числі за допомогою передбачених законом процедур, відсутність інтересу до фізичного, духовного та морального розвитку, регулярного матеріального забезпечення до моменту звернення до суду, факт заперечення позову та звернення із зустрічним нівелюється.

Як роз`яснив КЦС ВС в своїй постанові від 26.04.2022 в справі № 520/8264/19 особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків.

Враховуючи вище наведені обставини справи, поведінку сторін в справі, пояснення малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , висновок органу опіки та піклування, висновок психолога, пояснення сторін в справі, положення діючого законодавства, роз`яснення судів вищої інстанції, акцентуючи увагу на забезпеченні якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з вище викладених мотивів.

При цьому, апеляційний суд роз`яснює відповідачу, що згідно зі ст. 169 СК України він має право звернутися до суду з позовом про їх поновлення за умови виконання вимог ч. 4 ст. 169 СК України.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини даної справи, з врахуванням вище викладених мотивів, які не були враховані судом першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України змінює та доповнює оскаржуване рішення в частині мотивування, виклавши його в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року викласти в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складений 25 грудня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк