КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/269/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2221/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Гарюшенко К.О., Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Б.І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ), Товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євка Володимира Володимировича про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою (емфітевзис) та скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,1403 га з кадастровим номером :01:008:0024, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 19 червня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ Агрофірма «Матюші» договір оренди землі № б/н, за яким передала в оренду позивачу вищевказану земельну ділянку строком на 10 років. Вказував, що 26 січня 2015 року державний реєстратор реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Журов О.В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 18860511, яким зареєстрував право оренди на земельну ділянку за товариством. До лютого 2018 року позивач користувався земельною ділянкою у своїй господарській діяльності і належним чином сплачував відповідачу орендну плату. Проте, починаючи з лютого 2018 року ОСОБА_1 вчиняє дії, спрямовані на позбавлення ТОВ Агрофірма «Матюші» права користування земельною ділянкою за договором оренди. За скаргою, поданою ОСОБА_1 та іншими особами до Міністерства юстиції України 28 лютого 2018 року, наказом № 729/5 від 15 березня 2018 року скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0024 за ТОВ Агрофірма «Матюші».

02 березня 2018 року ОСОБА_1 уклала з ТДВ «Шамраївський цукровий завод» договір оренди №б/н цієї ж земельної ділянки, та 15 березня 2018 року державний реєстратор КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю.Ю. здійснила державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Позивач звернувся до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2018 року у справі № 357/8107/18 відкрито провадження за цим позовом ТОВ Агрофірма «Матюші». Після звернення позивача до суду з метою ускладнення виконання судового рішення у справі № 357/8107/18 між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05 січня 2019 року, згідно з яким ТДВ «Шамраївський цукровий завод» фактично повторно отримав право використовувати земельну ділянку для здійснення сільськогосподарської діяльності. 06 березня 2019 року державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. прийняв щодо земельної ділянки рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод», індексний номер: 45839984, у зв`язку з чим до реєстру було внесено запис про інше речове право за № 30585626. Вважають, що оспорюваний договір укладений з порушенням норм законодавства та договору оренди, укладеного між ТОВ Агрофірма «Матюші» та ОСОБА_1 , а державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо земельної ділянки за ТДВ «Шамраївський цукровий завод» проведено з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи заяву про зміну предмета позову, позивач просив визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки площею 2,1403 га з кадастровим номером :01:008:0024, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30585626, внесений щодо земельної ділянки площею 2,1403 га з кадастровим номером :01:008:0024, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 15:00:32; припинити право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) ТДВ «Шамраївський цукровий завод» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0024; стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ Агрофірма «Матюші» понесені судові витрати. Справу розглянути за відсутності представника позивача (т. 1 а.с. 1-8, 90-91, 100-102).

У березні 2020 року директором ТДВ «Шамраївський цукровий завод» Драчинським С.М. направлено відзив на позовну заяву, який мотивовано тим, що зі скасуванням Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Матюші» (наказ №729/5 від 15.03.2018 року) у останнього відсутнє право оренди земельних ділянок, оскільки право оренди виникає з моменту державної реєстрації цих прав. А відтак, відповідно і відсутнє порушення оскаржуваними договорами та рішеннями державного реєстратора прав позивача і як наслідок відсутній власний інтерес останнього, як заінтересованої особи щодо оскарження правочинів укладених між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод». Після прийняття Міністерством юстиції України наказу № 729/5 від 15.03.2018 року ТДВ «Шамраївський цукровий завод» мало правомірні очікування щодо належного оформлення права оренди та/або емфітевзису на земельні ділянки громадян. Вказаний наказ на день подачі відзиву не скасований, а отже правомірні очікування товариства є обґрунтованими, у зв`язку з чим, вважають, що в задоволенні позову має бути відмовлено. Крім того зазначав, що договір емфітевзису від 05.01.2019 року укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» у письмовій формі та зареєстрований у державному реєстрі. Перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень передбачено ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при цьому такої підстави як «зареєстроване право на земельну ділянку за договором оренди» не існує, тоді як згідно з ч. 5 ст. 24 Закону відмова у державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Таким чином, при реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) державний реєстратор Євко В.В. діяв у повній відповідності до вимог Закону. Крім того, зазначав, що договори оренди землі та надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є різними правочинами та їх одночасне укладення між тими самими сторонами та щодо тієї ж земельної ділянки не суперечить чинному законодавству. Тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 79-85).

27 березня 2020 року представник позивача Тетеря С.І. направила відповідь на відзив відповідача ТДВ «Шамраївський цукровий завод», в якій зазначила, що підставою набуття права оренди земельної ділянки є укладений між власником земельної ділянки (орендодавцем) і орендарем договір оренди землі. Доводи відповідача, що припинення державної реєстрації права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» зумовило припинення права оренди товариства є безпідставними, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права оренди, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Разом з тим, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки незалежно від того, чи такі права набувають одночасно однією особою чи різними особами. З огляду на це незаконним є і проведення державної реєстрації права емфітевзису на земельну ділянку за наявності вже зареєстрованого права оренди щодо цієї ж земельної ділянки, оскільки створюватиме суперечність між цими правами, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для відмови у державній реєстрації (т.1 а.с. 103-105).

09 квітня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 148-150).

15 квітня 2020 року представник позивача Тетеря С.І. направила відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 1 а.с. 152-154).

20 листопада 2020 року представник державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Євка В.В. - адвокат Василенко Н.С. направила відзив на позовну заяву, який мотивувала тим, що 06 березня 2019 року державним реєстратором Євко В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод», індексний номер: 45839984 у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право за № 30585626. На момент проведення державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано також інше речове право - право оренди ТДВ «ІІІамраївський цукровий завод» на підставі договору оренди землі від 02.03.2018 року. Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначав, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за індексним номером 158673611 станом на 06.03.2019, сформованої державним реєстратором Євко В.В. вбачається, що запис про право оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на спірну земельну ділянку не відновлено. Таким чином, під час проведення державної реєстрації права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод» державним реєстратором Євком В.В. не допущено порушень приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Крім того, вважає, що спір про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою, скасування державної реєстрації права користування земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на спірну земельну ділянку ТДВ «Шамраївський цукровий завод», за яким зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки, та ОСОБА_1 . Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Фактично спір у позивача виник саме з ОСОБА_1 (власником спірної земельної ділянки) та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» з приводу порушення ними права позивача на оренду спірної земельної ділянки. Таким чином, вважає, що оскільки позов заявлено до неналежного співвідповідача - державного реєстратора, а тому в частині вимог до останнього не підлягає задоволенню (т. 2 а.с. 51-56).

25 листопада 2020 року представник позивача Тетеря С.І. подала відповідь на відзив представника державного реєстратора Євка В.В. - адвоката Василенко Н.С., в якому зазначала, що спір у цій справі виник не тільки між позивачем і ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод», а й державним реєстратором Євко В.В., реєстраційні дії якого ТОВ Агрофірма «Матюші» вважає незаконними, що і зумовило залучення останнього до участі у справі як співвідповідача. У випадку, якщо державний реєстратор не дотримується імперативних приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" та/або Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року, особа, права якої порушено внаслідок таких неправомірних дій державного реєстратора, має право на їх оскарження шляхом звернення до суду із позовними вимогами, в тому числі, до державного реєстратора (т. 2 а.с. 61-63).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (т. 3 а.с. 4-16).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 жовтня 2021 року представник ТОВ «Матюші» - адвокат Тетеря С.І. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила зупинити апеляційне провадження до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 357/6114/20, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та змінити розподіл судових витрат (т. 3 а.с. 19-37).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Вказувала, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на земельну ділянку не призвело до припинення самого права оренди, що виникло у товариства на підставі договору оренди землі після його державної реєстрації. Суд першої інстанції не врахував, що відсутність у державному реєстрі права оренди на земельну ділянку не позбавляє орендаря права оспорювати договір, укладений власником земельної ділянки з іншим її користувачем. Також суд не надав оцінки доводам позивача про необхідність скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за відповідачем не тільки як похідної вимоги, а у зв`язку з допущенням державним реєстратором порушення норм у сфері державної реєстрації.

Дійшовши висновку, що чинність наказу Міністерства юстиції України № 729/5 від 15 березня 2018 року впливає на задоволення позовних вимог ТОВ Агрофірма «Матюші» у цій справі суд був зобов`язаний зупинити провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 357/6114/20, у межах якої оскаржується даний наказ.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року було задоволено клопотання представника ТОВ «Матюші» - адвоката Тетеря С.І. про залучення правонаступника до участі у справі, залучено до участі у справі ОСОБА_2 , як правонаступника відповідача ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 3 а.с. 128-131, 143).

У судовому засіданні представник ТОВ «Матюші» - адвокат Кравець О.І. підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. зазначені ними адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ТДВ «Шамраївський цукровий завод» був сповіщений врученням повідомлення уповноваженій особі про що є відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення. Повідомлення правонаступника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Вказані особи були сповіщені повідомленням на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 3 а.с. 47-57, 64-70, 73-89, 104-111, 118-125, 144-162, 187-195).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 суд виходив із того, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку розміром 2,1403 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:008:0024, розташованої у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (т 1 а.с. 9 зворот)

19 червня 2014 року між ТОВ Агрофірма «Матюші» та ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі № б/н, за умовами якого ОСОБА_1 передала, а Агрофірма прийняла у строкове платне користування для сільськогосподарського використання належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,1403 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:008:0024 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір оренди укладений строком на 10 років і у встановленому законом порядку зареєстрований реєстраційною службою Білоцерківського мськрайонного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора від 26 січня 2015 року за № 18860511 (т. 1 а.с. 8-12, 15).

15 березня 2018 року наказом Міністерства юстиції України № 729/5 було скасовано рішення про державну реєстрацію від 26 січня 2015 року № 18860511, згідно якого було здійснено державну реєстрацію права оренди позивача за № б/н від 19 червня 2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 2, 1403 га з кадастровим номером :01:008:0024 (т. 1 а.с. 26).

Скасування державної реєстрації іншого речового права, а саме права оренди земельної ділянки :01:008:0024 за ТОВ Агрофірма «Матюші» відбулося 15 березня 2018 року 20:17:20, державним реєстратором Міністерства юстиції України, м. Київ, індексний номер 40138232 (т. 1 а.с. 38 зворот).

02 березня 2018 року між відповідачами ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» було укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 передала ТДВ «Шамраївський цукровий завод» у строкове платне користування належну їй земельні ділянку розміром 2,1403 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:008:0024, розташованої у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (т. 1 а.с. 27).

15 березня 2018 року державний реєстратор КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю.Ю. здійснила державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за відповідачем ТДВ «Шамраївський цукровий завод» (т. 1 а.с. 38).

У липні 2018 року ТОВ Агрофірма «Матюші» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору оренди землі № б/н від 02.03.2018 року, укладеного між ТДВ «Шамраївський цукровий завод» та ОСОБА_1 , і скасування рішень про державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на земельну ділянку та про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за відповідачем ТДВ «Шамраївський цукровий завод».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року у справі № 357/8107/18 в задоволенні позову ТОВ Агрофірма «Матюші» було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 10.09.2020 року та постановою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року залишено без змін.

05 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» було укладено Договір № б/н про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), згідно з яким відповідач ТДВ «Шамраївський цукровий завод» отримав право використовувати спірну земельну ділянку для здійснення сільськогосподарської діяльності (т. 1 а.с. 34-35).

06 березня 2019 року державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. прийняв рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ «Шамраївський цукровий завод», індексний номер: 45839884, у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право за № 30585626, зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи копією інформаційної довідки з Державного реєстру щодо земельної ділянки, рішенням Державного реєстратора та оспорюваного договору (т. 1 а.с. 36-38).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2021 року у справі № 357/6114/20 позов ТОВ Агрофірма «Матюші» задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 729/5 від 15 березня 2018 року в частині розгляду та задоволення колективної скарги щодо рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема рішення прийняте державним реєстратором реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Бурімською Н. І. від 26 січня 2015 року № 18860511, стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ТОВ Агрофірма «Матюші» судові витрати. В решті позовних вимог, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Матюші» задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ТОВ Агрофірма «Матюші» задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 729/5 від 15 березня 2018 року, вирішено питання про судові витрати (т. 3 а.с. 92-99).

Постановою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 357/6114/20, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині відмови у стягненні з відповідачів понесених витрат на правничу допомогу скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про стягнення судових витрат, в іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишено без змін.

Щодо вимог до відповідача державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Євка В.В.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18 (провадження № 12-295гс18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав ТОВ «Аверс-Сіті» на спірний об`єкт нерухомості. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру».

Схожі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 695/500/17 (провадження № 14-60цс19), від 05 червня 2019 року у справі № 911/1580/18 (провадження № 12-53гс19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року по справі № 357/11231/18 (провадження № 61-4960св20) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження

такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У справі, що переглядається апеляційним судом, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами обставини справи підтверджують, що спір у ТОВ «Агрофірма «Матюші» щодо скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно виник з ОСОБА_1 та ТОВ «Шамраївський цукровий завод», вимога щодо скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою є похідною від вирішення вимоги про визнання недійсним відповідного договору, на підставі якого зареєстровано таке право на спірну земельну ділянку за ТДВ «Шамраївський цукровий завод».

Натомість державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» Євко В.В. є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог до нього районному суду необхідно було відмовити саме із зазначеної підстави.

Тому колегія суддів погодилась із доводами представника державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Євка В.В. - адвоката Василенко Н.С., що державний реєстратор у цій справі не є належним відповідачем і в задоволенні позову до останнього слід відмовити саме з цих підстав (т. 2 а.с. 51-56).

З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта ТОВ «Агрофірма «Матюші».

Щодо позовних вимог про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації, припинення права користування земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 19 червня 2014 року між ТОВ Агрофірма «Матюші» та ОСОБА_1 договір оренди землі було зареєстровано у встановленому законом порядку, однак наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 729/5 рішення державного реєстратора від 26 січня 2015 року № 18860511 про реєстрацію права оренди за позивачем скасовано. Отже, реєстрація права оренди на спірну земельну ділянку за ТДВ «Шамраївський цукровий завод» на підставі договору оренди та згодом реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору від 05 січня 2019 року і рішення про державну реєстрацію такого права від 06 березня 2019 року, після скасування реєстрації права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші», не порушує прав останнього, оскільки такі права відсутні.

Колегія суддів перевірила та не погодилась з такими висновками районного суду, врахувавши наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Питання укладення договору, його форми та визначення моменту укладення передбачені у загальній частині ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент укладення договору оренди від 19 червня 2014 року) договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій, четвертій статті 639 ЦК України вказано, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частинах першій та другій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відносини у сфері найму (оренди) земельної ділянки регулюються ЦК України, ЗК України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (частина перша статті 792 ЦК України).

Згідно зі статтями 1, 13 Закону України «Про оренду землі» орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У частині першій статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент укладення договорів оренди від 17 червня 2013 року та від 10 грудня 2018 року) було визначено таку форму договору оренди, а саме: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально.

05 грудня 2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року (далі - Закон № 340-IX), частину першу статті 14 Закону України «Про оренду землі» викладено в іншій редакції: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент укладення договору оренди від 19 червня 2014 року) були: 1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) строк дії договору оренди; 3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; 4) умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; 5) умови збереження стану об`єкта оренди; 6) умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; 7) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 8) існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; 9) визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; 10) відповідальність сторін; 11) умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону було підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі могли бути зазначені інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент укладення оспорюваного договору оренди від 05 січня 2019 року) були: 1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) строк дії договору оренди; 3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі могли зазначатися інші умови.

05 грудня 2019 року Законом № 340-IX абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» доповнено умовою про дату укладання договору оренди.

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (частина перша статті 19 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення договорів оренди).

05 грудня 2019 року Законом № 340-IX частину першу статті 19 Закону України «Про оренду землі» доповнено вимогою, що дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення.

Можна зробити висновок, що на законодавчому рівні встановлені чіткі і однозначні вимоги щодо форми і змісту договору оренди землі.

На час укладення договору оренди стаття 6 Закону України «Про оренду землі» передбачала, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди від 19 червня 2014 року) передача об`єкта оренди орендарю здійснювалася орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Стаття 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 191-VIII) передбачає, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

05 грудня 2019 року Законом № 340-IX частину першу статті 19 Закону України «Про оренду землі» доповнено нормою про те, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) зазначено, що оскільки моменти укладення договору оренди землі та набрання ним чинності збігалися, то моментом укладення договору оренди землі на час дії частини третьої статті 640 ЦК України (до 01 січня 2013 року), вважалася саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили в договорі іншого релевантного вирішення спорів щодо договору оренди землі, укладеного до 01 січня 2013 року.

У частині третій статті 640 ЦК України в редакції Закону № 1878-VI від 11 лютого 2010 року, що діє з 01 січня 2013 року, визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Разом із цим у частині п`ятій статті 6 Закону України «Про оренду землі» (доповнено на підставі Закону від 11 лютого 2010 року № 1878-VI) визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Тобто з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки.

Отже, договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону України «Про оренду землі».

З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право на користування земельною ділянкою.

Зареєстроване право оренди землі є речовим правом.

Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 у частині того, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вказаний висновок стосується чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання: виключення із Закону України «Про оренду землі» вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди та вказівки на необхідність реєстрації права оренди і виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність правочину з дня його державної реєстрації.

19 червня 2014 року між ТОВ «Агрофірма «Матюші» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, за пунктом 37 цього договору визначено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (т. 1 а.с. 8).

Речове право на спірну земельну ділянку за позивачем на підставі договору оренди землі від 19 червня 2014 року, укладеного між ТОВ Агрофірма «Матюші» та ОСОБА_1 , зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області від 26 січня 2015 року, індексний номер 18860511.

Вказане рішення державного реєстратора скасовано наказом Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 729/5 як таке, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства. Відомості про скасування державної реєстрації права оренди вказаної земельної ділянки внесено до Реєстру в той же день - 15 березня 2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Матюші» задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ТОВ Агрофірма «Матюші» задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 729/5 від 15 березня 2018 року, вирішено питання про судові витрати (т. 3 а.с. 92-99).

Постановою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 357/6114/20, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині відмови у стягненні з відповідачів понесених витрат на правничу допомогу скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про стягнення судових витрат, в іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишено без змін.

Унаслідок визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 729/5 право оренди позивача за договором оренди землі від 19 червня 2014 року є дійсним з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди позивача на спірну земельну ділянку, оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідачів з посиланням на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року у справі № 357/8107/18 про відмову в задоволенні позову ТОВ Агрофірма «Матюші» про визнання недійсним договору оренди від 02 березня 2018 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.09.2020 року та постановою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року, оскільки висновки судів в іншій справі були обґрунтовані дійсністю наказу МЮ України від 15 березня 2018 року № 729/5, який в подальшому був визнаний незаконним і скасований.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) зроблено висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, відповідно до якого, якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.

За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.

У позивача право оренди земельної ділянки закінчується 19 червня 2024 року, тобто термін дії договору на час розгляду справи судом не сплив. Власник земельної ділянки - відповідачка ОСОБА_1 , її правонаступник ОСОБА_2 не заявляли вимог ні про розірвання договору оренди з позивачем, ні про визнання його недійсним. Відповідних судових рішень нею не надано, тому підстави для того, щоб вважати такий договір неукладеним, недійсним чи не чинним, відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Саме від задоволення вимог позивача (первинного орендаря) залежатиме подальша можливість законної реалізації його прав.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У разі укладення договору оренди земельної ділянки в період чинності попереднього договору оренди оскаржуваний договір оренди може бути визнано недійсним.

При цьому суд апеляційної інстанції, з метою забезпечення принципу правової визначеності, вважає за необхідне визнати недійсним оспорюваний договір оренди землі від 05 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки розміром 2,1403 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:008:0024, розташованої у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, оскільки він укладений під час дії раніше укладеного з позивачем іншого договору оренди цієї ж земельної ділянки, який у встановленому законом порядку недійсним, не чинним чи неукладеним не визнавався.

Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту такого права можуть бути такими, що притаманні речовим правам.

У відносинах оренди визнається право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування).

У статті 27 Закону України «Про оренду землі» як у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи у судах передбачалося, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про скасування реєстраційного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд апеляційної інстанцій виходив із того, що у зв`язку із тим, що оскаржуваний договір від 05 січня 2019 року № б/н є недійсним та у відповідності до частини першої статті 216 ЦК України у ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» не виникло право користування (емфітевзису) щодо спірної земельної ділянки за цим договором, а, отже, одночасно з визнанням цього договору недійсним підлягає скасуванню й державна реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірної земельної ділянки.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 357/386/20-ц (провадження 61-13940св21) та від 21 червня 2022 року у справі № 357/14242/19 (провадження № 61-13919св21)

Дане судове рішення є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст.141 ЦПК України).

Згідно з п. 3 ч. 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення районного суду від 13 липня 2021 року ухваленого по суті спору, підлягає скасуванню і додаткове рішення цього ж суду від 05 серпня 2021 року, оскільки визначений ним розподіл судових витрат не може бути визнаний законним і обґрунтованим.

При визначаючи на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу судових витрат між сторонами, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

При зверненні до суду з позовом ТОВ АФ «Матюші» сплачено судовий збір у розмірі 3 842 грн. та за подачу апеляційної скарги товариством сплачено судовий збір у розмірі 5763 грн. Тому, слід стягнути із кожного з відповідачів на користь позивача по 1921 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, та по 2881,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 7 т. 3 а.с. 29).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Крім того, ТОВ АФ «Матюші» просив стягнути із відповідачів понесені витрати на правничу допомогу, зокрема, у суді першої інстанції у розмірі 22732,60 грн. та у суді апеляційної інстанції у розмірі 18 346,44 грн.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви і до апеляційної скарги позивач надав: копію договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22 грудня 2018 року укладеного позивачем з АО «Еверлігал»; копію додаткових угод до договору від 11 листопада 2019 року, 06 грудня 2019 року і 31 грудня 2020 року; копію ордерів на надання правової допомоги; копію рахунку на оплату і копія платіжного доручення про сплату 22 732, 60 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції і 18 346,44 грн. витрат на правничу допомогу в апеляційному суді, детальний опис послуг із зазначенням витраченого часу і акт приймання-передачі наданих послуг (т. 1 а.с. 41-62 т. 3 а.с. 32-33 т. 2 а.с. 129-143).

Представником ТДВ «Шамраївський цукровий завод» - адвокат Козачков В.Л. заявив клопотання про зменшення витрат позивача на правничу допомогу до 5 000,00 грн., зазначив про завищену необґрунтованість таких витрат, їх не співмірність зі складністю справи (т. 2 а.с. 69-71).

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції визнав частково обґрунтованими заперечення відповідача стосовно завищеної суми витрат на правничу допомогу, зокрема: підготовка відповіді на відзив ТДВ «Шамраївський цукровий завод» - 3 год. і ОСОБА_1 - 3 год.. державного реєстратора Євка В.В. - 3 год. повторюють відтворення правової позиції позивача, викладеної ним в позовній заяві, підготовка клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника - 1,5 год., клопотання про відкладення розгляду справи - 0.5 год. і підготовка опису робіт - 1,5 год. є завищеними з огляду на обсяг часу заявленого позивачем.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу виконаної представником роботи, а також наявність інших подібних спорів ТОВ АФ «Матюші», колегія суддів вважає, що розмір заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу, є завищеними, та беручи до уваги доводи відповідача про зменшення розміру витрат понесених на правничу допомогу, пропорційно до частини задоволених вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 , ТДВ «Шамраївський цукровий завод» на користь ТОВ АФ «Матюші» витрати на правничу допомогу по 7 144,20 грн. (14 288.40 грн.(13.5 год. х 32 Євро х 33.075 курс НБ станом на 09.03.2021 р. визначений заявником у відповідній заяві ): 2) з кожного за розгляд справи районним судом та по 6 000 грн. за розгляд справи апеляційним судом.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 05 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , та Товариством з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» щодо земельної ділянки площею 2,1403 га з кадастровим номером :01:008:0024, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30585626, внесений щодо земельної ділянки площею 2,1403 га з кадастровим номером :01:008:0024, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, дата, час державної реєстрації: 04 березня 2019 року 15:00:32 і припинити право користування Товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 2,1403 га з кадастровим номером :01:008:0024, яка розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Євка Володимира Володимировича.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» (код ЄДРПОУ - 03755348) - 1921 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, 7 144, 20 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 2881,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом і 6 000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції;

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» (код ЄДРПОУ -13737989) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші»(код ЄДРПОУ - 03755348) 1921 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, 7 144,20 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 2881,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом і 6 000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 червня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратникова