Справа № 381/110/22
Провадження № 2/369/1492/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Світлак Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди та неустойки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 про стягнення винагороди та неустойки, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.07.2019 року ОСОБА_2 за договором позики взяла у нього в борг 5000 грн. для закупки товарів. Борг відповідачка зобов`язалась повернути 05 жовтня 2019 року, однак до цього часу борг не повернуто. Відповідачкою в договорі позики була встановлена винагорода в розмірі 10 відсотків щомісячно, до дня повного повернення коштів. Винагорода позикодавцю розраховується за шестимісячний період з 03 липня 2021 року по 03 січня 2022 року, яка складає 3850 грн. Зазначає, що відповідачка прострочила повернення боргу і згідно договору позики повинна сплатити щоденну 25% неустойку, яка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає. Розмір неустойки за один день складає 1250 грн. Неустойка розраховується 184-денний період з 03 липня 2021 року по 03 січня 2022 року включно та складає 230 000 грн. Загальна сума позову складається з винагороди позикодавця та неустойки і складає 233 850 (3850 грн винагороди + 230 000,00 грн неустойки).

На підставі викладеного, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 233 850,00 грн.

02 лютого 2022 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області цивільна справа № 381/110/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди та неустойки передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2022 року по справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін.

У встановлений законом строк сторони заперечень щодо такого порядку не заявили.

12 липня 2022 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про зупинення провадження у справі.

18 липня 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі відмовлено.

12 липня 2022 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не погоджується із доводами та позовними вимогами, викладеними в позовній заяві ОСОБА_1 . До позовної заяви позивачем додано копію договору позики від 05 липня 2019 року, який містить лише один підпис біля напису «Воронцова І.М.». В той же час, підпису позивача зазначений договір не містить, що дозволяє зробити висновок, що договір є не укладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Стверджує, що до позовної заяви позивачем не додано розписки, яка б підтверджувала укладення договору позики у вигляді передачі грошових коштів, що також дозволяє зробити висновок, що договір є не укладеним. Зазначив, що в матеріалах справи містяться лише копія договору позики від 05 липня 2019 року, який не підписано сторонами, будь-яких інших додаткових документів, які б підтверджували факт передачі грошових коштів до позовної заяви додано не було. Відповідно до копії договору позики від 05 липня 2019 року, доданої до позовної заяви, зазначене місце виконання зазначеного договору у м. Боярка. В той же час, 05 липня 2019 року відповідач не перебував у зазначеному населеному пункті, що дозволяє зробити висновок, що договір є не укладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Розмір неустойки значно перевищує розмір боргових зобов`язань відповідача. Позивач стверджує, що 05 липня 2019 року відповідач за договором позики отримала у борг від позивача 5 000,00 грн. для закупівлі товару, за умови їх повернення до 05 жовтня 2019 року. При цьому, у справі № 367/9817/19, яка перебуває на розгляді Ірпінського міського суду Київської області, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, основного боргу, позивач стверджує, що у разі неповернення боргу в строк до 05 жовтня 2019 року, відповідач зобов`язувався сплатити позивачу щоденну неустойку в розмірі 25% від усієї суми, а саме 75 000 грн. Натомість у поданій позовній заяві, позивач вказує, що неустойка розраховується за 184-денний період з 03 липня 2021 року по 03 січня 2022 року і складає 230 000 грн. Однак, зазначений розмір неустойки значно перевищує розмір боргових зобов`язань відповідача. Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15 і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача неустойки у розмірі, що більше ніж у 50 разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства справедливому розгляду і вирішенню справи. З розписки не можливо однозначно встановити, що сторони правочину погодили саме сплату неустойки в розмірі 25% за кожен день прострочення. З поданої розписки встановлено, що відповідач зобов`язувалась сплатити, у разі порушення зобов`язання, неустойку в розмірі 25 %. Позивач інших доказів на підтвердження вимог до позовної заяви не додав. Позивачем не вірно визначено розмір процентів та порядок їх сплати за договором позики від 05 липня 2019 року. Позивач не мав права додатково нараховувати проценти за користування позикою за період після настання терміну повернення позики. Відтак позивач не має права на отримання процентів за користування позикою у розмірі, визначеному договором позики після закінчення строку договору. Позивачем в позовній заяві у справі №367/3587/21 зазначалось, що «в листопаді 2019 року я отримав від ОСОБА_2 одну тисячу гривень винагороди позикодавця. Ця сума винагороди буде врахована в іншому позові про стягнення з відповідачки відсотків за користування позикою». Однак, відповідно до розрахунків, наведених в позовній заяві, позивачем не вірно здійснено розрахунки процентів за користування позикою, у тому числі і неврахування отриманої у листопаді 2019 року однієї тисячі винагороди позикодавця, як зазначалося останнім у позовній заяві у справі № 367/3587/21. Зазначив, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки подав позов з аналогічним предметом із аналогічних підстав, які вже розглядаються у провадженні Ірпінського міського суду Київської області. Стверджує, що підписи, виконані від імені позивача у позовній заяві та додатків до неї, виконані не власноручно та мають певні відмінності в загальних та окремих ознаках, що ставить під сумнів дійсне волевиявлення позивача на звернення до суду із позовною заявою. Позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що підтверджує позовні вимоги останнього, а відтак і його доводи про правомірність стягнення з відповідача коштів є необґрунтованими та недоведеними. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди та неустойки в повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди та неустойки, відмовлено.

Позивач у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Проти заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав відзив у якому заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 05 липня 2019 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), був укладений договір позики у формі розписки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, які зобов`язалася повернути 05 жовтня 2019 року. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено винагороду у формі 10 % від суми позики щомісячно до дня фактичного повернення грошових коштів. В разі неповернення суми боргу в строк ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити щоденну неустойку в розмірі 25 % від всієї боргової суми. Неустойка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 05 липня 2019 року і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

Отже, з урахуванням того, що договір позики між позивачем та відповідачем був укладений у формі розписки, суд вважає, що посилання відповідача на ту обставину, що спірний договір не підписаний позивачем не заслуговують на увагу.

Стаття 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Станом на час ухвалення рішення суду не надано доказів щодо виконання/часткового виконання ОСОБА_2 умов договору позики та повернення грошових коштів.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В договорі позики сторони погодили, що розмір неустойки зменшенню не підлягає.

Разом з тим, статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином умова договору про неможливість зменшення розміру неустойки прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже, такий пункт договору є нікчемним в розумінні ч. 2 ст. 215 ЦК України (недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)).

Тому суд, керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, враховуючи розмір непогашеної суми позики, позовну вимогу про стягнення неустойки не за весь період прострочення повернення коштів (лише за період з 03 липня 2021 року по 03 січня 2022 року), не співмірність розміру заявлених збитків позивачем із розміром основної заборгованості, вважає за необхідне зменшити суму неустойки до 1 000,00 гривень.

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів у розмірі 3 850,00 грн є невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати йому процентів за договором позики в обумовленому розмірі, які він позиціонує як винагороду позикодавця за мінусом основної суми боргу за період з 03 липня 2021 року по 03січня 2022 року.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року, визначено, що зі спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих ним 10 % за умовами договору позики у розмірі 3 850,00 грн за період з 03 липня 2021 року по 03 січня 2022 року є необґрунтованими, адже за договором позики грошові кошти у борг надавалися строком до 05 жовтня 2019 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено.

Тобто, зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а відтак після 05 жовтня 2019 року позивач не мав правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідача.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати що складаються із судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ст.ст. 203, 549, 551, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди та неустойки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неустойки за період з 03 липня 2021 року по 03 січня 2022 року у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя: І. О.Фінагеєва