Ухвала

Іменем України

30 червня 2023 року

м. Київ

справа № 932/14110/19

провадження № 61-8548ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Центральний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_3 ,

треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Центральний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області), Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам» або підприємство), ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів від 04 вересня 2019 року проведених підприємством з реалізації нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ; протоколу про проведення електронних торгів від 04 вересня 2019року № 429889 з реалізації спірного майна; акту від 06 вересня 2019 року про реалізацію предмету іпотеки спірного майна; та свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна № 1039, виданого 09 вересня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що під час виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року, яке не набрало законної сили, та яке оскаржене в апеляційному порядку, підприємством під час примусового виконання рішення проведені електронні торги з продажу спірного майна, частки якого належать на праві власності позивачу відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року, без відома та згоди власника, котрий не є боржником в цьому виконавчому провадженні. Вважав що наслідком недійсності протоколу про проведення електронних торгів, акта і свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні має стати витребування спірного майна від ОСОБА_3 як особи, яка з порушенням вимог чинного законодавства заволоділа ним.

У грудні 2019 року ОСОБА_2 також звернулась з окремим позовом до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, ДП «Сетам» та ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів від 04 вересня 2019 року, проведених підприємством з реалізації спірного майна; протоколу про проведення електронних торгів від 04 вересня 2019 року № 429889 з реалізації спірного майна; акта від 06 вересня 2019 року про реалізацію предмета іпотеки спірного майна; та свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна № 1039 виданого 09 вересня 2019 року приватним нотаріусом. Також заявляла вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права від 11 вересня 2019 року № 48615965, скасування запису про право власності від 09 вересня 2019 року № 33164483 та вимагала поновити в Державному реєстрі речових прав запис про її право власності на спірне майно.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на обставини, які є однаковими за змістом із вимогами, висловленими ОСОБА_1 , стверджувала про незаконне проведення підприємством електронних торгів з продажу спірного майна без відома співвласника ОСОБА_1 , який не був обізнаний і не висловлював своєї волі на відчуження своєї частки в спільній власності.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року об`єднано в одне провадження позов у цивільній справі № 932/14110/19 ОСОБА_1 до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, ДП «Сетам» та ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акта і свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні, скасування державної реєстрації права та витребування майна з іншим позовом у цивільній справі № 932/18085/19 ОСОБА_2 до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, ДП «Сетам» та ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акту і свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні, скасування державної реєстрації права та витребування майна, присвоївши справі номер 932/14110/19.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачі не довели своїх вимог про те, що реалізація спірного майна відбулася без згоди власника - ОСОБА_2 . Правові підстави для відмови в позові ОСОБА_1 суд встановив у тому, що рішення, яким за ним визнавалося право спільної часткової власності на спірне майно, було скасовано, та останній не довів своїх вимог про те, що він був співвласником майна, яке передане в іпотеку, чи йому на праві часткової власності належало спірне майно на час його реалізації на торгах. Також згідно з висновками суду обставини щодо визнання в судовому порядку неправомірної бездіяльності державного виконавця, з урахуванням подальших судових рішень, не вплинули на правомірність його дій щодо реалізації на торгах заставного майна. Позивачами не підтверджено обставин, які б вказували на порушення вимог чинного законодавства щодо проведення електронних торгів чи невідповідності вимогам чинного законодавства протоколу електронних торгів чи відповідного акта про реалізацію предмету іпотеки. Відповідно суди дійшли висновку, що спірне майно не може бути витребуване від добросовісного набувача ОСОБА_3 , якому воно продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

ОСОБА_2 у червні 2023 року звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить поновити строк на касаційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, посилаючись на те, що копію повного тексту постанови апеляційного суду отримав 10 травня 2023 року на електронну пошту.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (частина третя статті 124 ЦПК України).

Перевіривши доводи клопотання про поновлення ОСОБА_2 строку на касаційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, разом із поданими на виконання ухвали суду доказами, Суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені ним доводи у сукупності з поданими доказами є поважними підставами пропуску строку.

В касаційній скарзі заявив клопотання про звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, в обґрунтування якого заявник зазначає, що є одинокою матір`ю та має на утриманні двох дітей, одна з яких не досягла чотирнадцятирічного віку; наразі є непрацевлаштованою; за останній календарний рік доходів не отримувала, що підтверджується довідкою ОК-7 з Пенсійного фонду України та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки розмір судового збору перевищує 5 % розміру її доходу за попередній календарний рік, в підтвердження чого надано відповідні докази, тому сплата навіть частини судового збору за подання касаційної скарги буде тягарем для заявника.

Отже, клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягає задоволенню.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду: від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц, від 17 серпня 2020 року у справі № 910/7204/19, від 09 березня 2021 року у справі № 914/1034/18, від 25 липня 2019 року у справі № 916/144/18, від 13 липня 2021 року у справі № 664/2551/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, від 26 листопада 2020 року у справі № 158/1601/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, суди не звернули увагу на те, що на час проведення торгів судове рішення, на виконання якого були проведені електронні торги, переглядалося в апеляційному порядку, тому у ОСОБА_2 не було грошового обов`язку на момент проведення торгів. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц, який не взято до уваги судами попередніх інстанцій.

Судами проігноровано неправомірну бездіяльність державного виконавця, яка полягала у незупиненні виконавчого провадження у зв`язку з оскарженням заочного рішення в апеляційному порядку.

Суди не врахували те, що нежитлове приміщення належало також і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя, проте державним виконавцем не дотримано процедури отримання згоди іншого співвласника на проведення торгів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 15 червня 2007 року № 2007-ПМ-67 і судові витрати в загальному розмірі 2 086 453,60 грн, та судом 20 лютого 2017 року виданий виконавчий лист, на підставі якого 05 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження.

За змістом витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 16 вересня 2019 року на примусовому виконанні ВДВС з 05 жовтня 2017 року знаходилося виконавче провадження стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 станом на 16 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2007 року належало ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу торгів № 429889, лот № 367462, приміщення АДРЕСА_2 , що відбулися шляхом аукціону 04 вересня 2019 року, його переможцем з-поміж трьох учасників визначено учасника № 3.

В акті про реалізацію предмета іпотеки від 06 вересня 2019 року зафіксовано проведення електронних торгів підприємством 04 вересня 2019 року відповідно до протоколу № 429889, переможцем яких став ОСОБА_3 , яким сплачено вартість нерухомого майна.

Свідоцтвом від 09 вересня 2019 року приватний нотаріус посвідчила належність спірного майна на праві власності ОСОБА_3 , яке придбане ним відповідно до акта про реалізацію предмета іпотеки, складеного ВДВС.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 станом на 12 вересня 2019 року зареєстроване 11 вересня 2019 року за ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна від 09 вересня 2019 року № 1039.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року.

З урахуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року державний виконавець виніс постанову від 05 листопада 2019 року про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/7722/14-ц, виданого 20 лютого 2017року про стягнення на користь Банка кредитної заборгованості.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишено без змін заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року залишено без змін заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , встановлено факт його проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період часу з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року, визнано спільною сумісною власністю сторін нежитлове приміщення АДРЕСА_3 та шляхом поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частки цього майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк». Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року скасовано та закрито провадження у цій справі в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, а в частині вимог ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ судом відмовлено.

Іншим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 , встановлено факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період часу з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року, визнано право спільної сумісної власністі сторін на автомобіль марки BMW X5, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та шляхом поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання самеїї прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом, реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних/електронних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів, та складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначене узгоджується і з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, з аналізу яких можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних/електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.

Набуття майна за результатами прилюдних/електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба/приватний виконавець та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Відповідно, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Викладене відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, провадження № 12-128гс18, від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, провадження № 14-356цс18 та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних/електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами таких торгів, то підставами для визнання оспорюваних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Отже, правова природа продажу майна з публічних торгів дає можливість визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону.

При вирішенні спору про визнання прилюдних/електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку № 2831/5 та інших норм законодавства при проведенні торгів;чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати цих торгів, на момент проведення торгів.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17, від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц.

Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, -це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц).

Тобто, підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що сукупність цих обставин позивачами під час розгляду справи не доведено, зокрема не надано належних і допустимих доказів, що зазначені ним порушення вплинули на результат електронних торгів, а також не доведено обставин, які б свідчили про порушення їх прав і законних інтересів при проведенні електронних торгів.

Так, основними підставами для визнання результатів оспорюваних електронних торгів недійсними позивачі зазначали те, що реалізоване на цих торгах нежитлове приміщення належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який не надавав згоду на проведення таких торгів, а також, що ці торги проведені під час апеляційного оскарження ОСОБА_1 заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року в суді апеляційної інстанції, тобто на підставі рішення, яке не набрало законної сили.

Перевіряючи доводи щодо нечинності рішення, на виконання кого були проведені оспорювані торги, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх необґрунтованості, зокрема про те, що визначальним у цій справі є не те, коли рішення суду набрало законної сили, а саме той факт, що заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, і наведені обставини не призвели до порушення чи обмеження прав власника або сторін виконавчого провадження.

Також суд апеляційної інстанції належно перевірив доводи щодо належності реалізованого на електронних торгах нежитлового приміщення на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та, відхиляючи їх, правильно виходив з того, що на цей об`єкт нерухомості не поширюється інститут права спільної сумісної власності, оскільки єдиним його власником на момент проведення електронних торгів була ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на судове рішення у справі № 201/5161/19, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 разом із нею однією сімєю без реєстрації шлюбу, не має правового значення для вирішення справи.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 552/5693/18).

Судом апеляційної інстанції взято до уваги постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 200/12595/18, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання нежитлового приміщення АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року.

Зокрема, у справі № 200/12595/18 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року та про визнання іпотечного нерухомого майна спільною сумісною власністю та його розподіл у серпні 2018 року, тобто після ухвалення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська заочного рішення від 19 листопада 2015 року про стягнення з позичальника ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 2 082 799,60 грн у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2007 року № 2007-ПМ-67, та спірне нежиле приміщення придбано ОСОБА_2 за кредитні кошти і є предметом іпотеки, відтак, апеляційний суд, з висновком якого погодився й Верховний Суд, дійшов висновку, що такі дії можуть свідчити про зловживання правом стосовно кредитора.

Надаючи оцінку відповідним доводам касаційної скарги щодо порушення державним виконавцем Закону України «Про виконавче провадження», Верховний Суд виходить з такого.

Допущені державним виконавцем порушення при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних/електронних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню у порядку, передбаченому цим Законом. Подібний висновок викладений у постановах: Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16, Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 330/1852/16-ц, провадження № 61-21931св18, Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, провадження № 14-529 цс19.

Посилаючись на те, що 29 серпня 2019 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення суду від 19 листопада 2015 року, ОСОБА_2 вважала, що державний виконавець зобов`язаний був зупинити виконавче провадження.

Статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на момент подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на заочне рішення суду від 19 листопада 2015 року) встановлено, що виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Частиною четвертою статті 359 ЦПК України передбачено, що якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Аналіз зазначених приписів дозволяє дійти висновку про те, що поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення тягне за собою наслідком зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу, виданого на підставі цього рішення, а також можливість зупинення дії оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції на час апеляційного оскарження.

Встановлено, що державний виконавець 05 листопада 2019 року виніс постанову про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/7722/14-ц, виданого 20 лютого 2017 року, проте, як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, таке зволікання зі здійсненням процесуальної дії, у такому випадку не спричинили жодних порушень чи обмежень прав власника або сторін виконавчого провадження.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду України від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц, від 17 серпня 2020 року у справі № 910/7204/19, від 09 березня 2021 року у справі № 914/1034/18, від 25 липня 2019 року у справі № 916/144/18, від 13 липня 2021 року у справі № 664/2551/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, від 26 листопада 2020 року у справі № 158/1601/19, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У наведеній як приклад справі № 910/7204/19 (за скаргою на дії державного виконавця в частині: прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно по виконавчому провадженню) Верховний Суд погодився з висновком апеляційного господарського суду про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року № 910/7204/19 на момент відкриття виконавчого провадження не набрало законної сили, а тому державний виконавець всупереч пункту 1 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не повернув без прийняття до виконання стягувачу виконавчий документ протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.

У справах № 914/1034/18 та 916/144/18 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду закрив провадження у справах за відсутності предмету спору.

У справі № 640/6302/17-ц суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодилися суд апеляційної інстанції та Верховний Суд, врахував, що заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року, на підставі якого видані виконавчі листи, відкрито виконавче провадження та у подальшому проведені електронні торги з реалізації належної позивачу частини квартири, ухвалою цього ж суду скасоване, що є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

У справах № 462/518/18 та № 430/1281/14-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про визнання недійсними правочинів, зокрема електронних торгів та договорів дарування відповідно, враховуючи, що встановленими у справах обставинами та належними доказами доведено, що спільне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У справі № 158/1601/19 судами встановлено, що державний виконавець не скористався наданим правом, внаслідок чого надав організатору торгів неактуальну інформацію щодо предмета реалізації, що призвело до реалізації на торгах майна, яке фактично вже не належало боржнику. Державний виконавець не отримав належного підтвердження про те, що передане на реалізацію майно вже не належить боржнику, внаслідок чого була реалізована земельна ділянка, яка знаходиться у власності іншої особи, що призвело до порушення права позивача на отримання у власність придбаного майна і безпідставну сплату переможцем торгів коштів на прилюдних торгах за незаконно проданий об`єкт нерухомого майна.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування судами при постановлені оскаржуваних рішень висновків, сформульованих у наведених постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у цих справах і у справі, яка є предметом касаційного перегляду, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 8 Закону України «Про судовий збір», статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року.

Звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державного підприємства «Сетам» та ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвої Олени Станіславівни, про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акту і свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні, скасування державної реєстрації права та витребування майна,, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак