РІШЕННЯ

( заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023

м.Харків

Справа № 639/280/23

провадження 2/639/656/23

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Семенюк А.Є.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

представник позивача- ОСОБА_2

3 особа- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові,в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 3 особа- ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуванням жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у січні 2023 р. звернувся до суду з позовом до дочки ОСОБА_4 , внука ОСОБА_5 про визнання особ такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що у 1984 р. до квартири вселилась та зареєструвала вв ній місце проживання дочка ОСОБА_4 , 1979 р. народження, а у липні 2010 р. зареєстровано онука ОСОБА_5 , 2003 р. народження. Відповідачі у 2006 р.виїхали з квартири та оселились у цивільного чоловіка ОСОБА_4 в районі Нової Баварії.З того часу відповідачі припинили спілкуватись з позивачем, підтримувати сімейні зв`язки і спільного господарства не ведуть. Як стверджує позивач, відповідачі не з`являються за своїм зареєстрованим місцем проживання, не оплачують комунальні послуги, самовільно покинули більше ніж п`ятнадцять років тому квартиру, їх фактичне місце проживання невідомо, реєстрація відповідачів унеможливлює отримання житлової субсидії. З посиланням на положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 107, 71 ЖК України позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за зареєстрованим місцем проживання,а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.Правом на подачу відзиву на позов відповідачі не скористались.

При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.

Протокольною ухвалою суду віл 26.06.2023, за клопотанням представника позивача, до участі залучено в якості 3 особи, яка не заявляє самостійних вимог, зареєстрованого в квартирі ОСОБА_3 -сина відповідача ОСОБА_4

3 особа ОСОБА_3 проти позову не заперечував та пояснив, що відповідач була позбавлена батьківських прав відносно нього у 2017 р., з молодшим братом виїхала з квартири, місце їх проживання невідомо, тривалий час з ними не спілкується, оплату комунальних послуг за всіх зареєстрованих він несе самостійно, на пропозицію матері продати спірну квартиру їй було відмовлено.

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення позивача, його представника, 3 особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 27.10.1984 р. видано ордер № 50 на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 з дружиною ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - дочкою ( а. с. 17).

Батьки ОСОБА_9 - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 померли ( а.с. 24,25).

Спірна квартира не приватизована, наймачем трикімнатної квартири станом на 2017 р. зазначена ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.12.2022 №4394( а.с. 26).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 13.01.2023 в цій квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_4 , онуки ОСОБА_3 , 1999 р. народження, ОСОБА_5 , 2003 р. народження ( а.с. 18).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано акти огляду житлового приміщення від 07.05.2020 р. та 07.05.2021 р., складені мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , з яких вбачається, що ОСОБА_1 в квартирі проживає одна. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 близько 15 років за місцем реєстрації не проживають та їх не бачили. ОСОБА_3 ( 3 особа) після досягнення повноліття, у 2017 р. виїхав з квартири, його особисті речі відсутні. Зі слів ОСОБА_1 , як зазначено в акті, відповідач ОСОБА_4 забрала близько п`ятнадцяти років тому старшого сина ОСОБА_5 , проживає у цивільному шлюбі з чоловіком в районі Нової Баварії. До вибуття з квартири зловживала алкогольними напоями, не приділяла належної уваги, утриманню та вихованню дітей.До вибуття у 2017 р. ОСОБА_3 , він говорив ОСОБА_1 , що мати проживає у великому будинку у цивільному шлюбі та на прохання бабусі він їй передав про можливість переїзду у квартиру для її проживання, де є дві вільні кімнати , проте відповідач відмовилась ( а.с. 19-20).

В судовому засіданні ОСОБА_3 не підтвердив такі дані, що містяться в акті від 07.05.2020 р., та пояснив, що про відповідачів йому нічого невідомо, з ними він не спілкується , їх не бачив, засобів зв`язку з ними не має.

Суд вважає, що такі пояснення позивача при складання актів щодо її запрошення відповідачам повертатись до квартири та проживати разом свідчать про визнання за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 їх право користування жилим приміщенням.

Акт обстеження житлового приміщення від 30.10.2022, складений ОСОБА_3 -третьою особою, сусідами ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтверджує факт не проживання відповідачів сімнадцять років ( а.с. 21).

Допитані судом свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 пояснили зазначені обставини, але причини не проживання відповідачів вони не знають. Свідок ОСОБА_15 стверджувала, що у 2018 р. ОСОБА_4 приходила та говорила, що буде добиватись квартири, проте що вона мала на увазі невідомо.

Судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 23.06.2017 задоволені позовні вимоги Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради і ОСОБА_4 позбавлена батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , за ним закріплено житло за адресою кв. АДРЕСА_1 .Згідно позову, ОСОБА_4 самоусунулась від виховання, навчання, утримання старшого сина, перебувала у несприятливих умовах для повноцінного розвитку і нормальної життєдіяльності. Встановлено, що дитина проживала з бабусею, яка не годувала, влаштовувала сварки та бійки, схильна до зловживання спиртними напоями. У листопаді 2016 р. до Управління служб у справах дітей від навчально-виховного комплексу, де навчався ОСОБА_3 , надійшов лист про вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, яка залишила дитину за місцем реєстрації разом з бабусею та її чоловіком, а сама з молодшим сином проживає по АДРЕСА_3 . За інформацією навчального закладу та результатами відвідування спірної квартири, у 2015-2016 р. з відповідачем проводились відповідні роз`яснювальні заходи, але вони не привели до бажаних результатів. Дитина ОСОБА_17 проживав з бабусею ОСОБА_1 та її чоловіком, які вели асоціальний спосіб життя, були агресивно налаштовані, використовували нецензурну лексику, зловживали спиртними напоями . Неповнолітній постійно скаржився на них, які не годували та ображали його, а також ображали педагогів, що засвідчували антисанітарний стан житла при відвідуванні учня. Впродовж канікул ОСОБА_3 вимушений був проживати у рідного діда.

Встановлені судом обставини при розгляді справи про позбавлення батьківських прав спростовують пояснення позивача про те, що вона нічого не чула про відповідачів на протязі сімнадцяти років, вони не з`являлись, не спілкувались з нею.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine,§ 41-42).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

В оцінці законності та обґрунтованості рішення суд враховує, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що відповідачі не мешкають в квартирі більше п`ятнадцяти років та їх реєстрація створює певні матеріальні труднощі, а саме неможливість оформити житлову субсидію по оплаті комунальних послуг.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження доказів не проживання відповідачів надані акти та допитані свідки.

Разом з тим, вказані докази не є достатніми в розумінні положень ст.ст.77, 80 ЦПК України, оскільки з них неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідача у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин.

Суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт не проживання відповідачки у вказаній квартирі саме без поважних причин.За таких обставин, підстав для задоволення позову щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування у суду не має.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265, 274, 280-282 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 3 особа- ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуванням жилим приміщенням в кв. АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: Позивач- ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 );

Відповідачі- ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 );

- ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 );

3 особа- ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , МТ НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 );

Повне судове рішення складено 03.07.2023.

СУДДЯ -