Справа № 932/5152/22
Провадження № 2/932/1467/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у цивільній справі №200/14579/13-ц встановлено факт належності домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнано недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за реєстровим № 3-4419; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн. та 1/2 частину вартості земельної ділянки в розмірі 775200 грн., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а всього 823 455,50 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3629,20 грн. 04.09.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист у справі № 200/14579/13-ц.

Позивач зазначає, що з рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2014 року, ухваленого у справі № 200/14579/13-ц, у відповідача ОСОБА_2 виникли зобов`язання з виплати на його позивача користь грошової суми у вищевказаному розмірі. 17.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловол В.О. розпочато виконавче провадження № 59577046 з примусового виконання виконавчого листа № 200/14579/13-ц, виданого судом 04.09.2014 року, у зв`язку з чим винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59577046 від 17.07.2019 року. В рамках виконавчого провадження з рахунків боржника ОСОБА_2 списано грошові кошти у розмірі 11060,62 грн., що надійшли на депозитний рахунок приватного виконавця та були розподілені та перераховані стягувачу в рахунок погашення боргу, приватному виконавцю основна винагорода та витрати виконавчого провадження. Згідно з платіжним дорученням № 1135 від 10.11.2020 року ОСОБА_1 як стягувачу у виконавчому провадженню перераховано грошову суму у розмірі 9929,65 грн. Залишок боргу за вказаним виконавчим листом складає 813 525,85 грн. Грошове зобов`язання на вказану суму відповідачем ОСОБА_2 не виконано наслідком чого є завдання позивачу інфляційних збитків.

Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні збитки, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 200/14579/13-ц від 13.01.2014 року за весь час прострочення у розмірі 1 652 952 гривні 45 коп., а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 212 724 грн. 35 коп., а всього 1 865 676 грн. 80 коп.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.09.2022 року зазначена справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року відкрито загальне провадження у справі та визначено про необхідність проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу по суті.

У наданій суду 12.10.2021 року заяві позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, ухвалити у справі заочне рішення та за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву суду не подав.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України, зі згоди позивача, ухвалити у справі заочне рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року, ухваленим у цивільній справі №200/14579/13-ц, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , встановлено факт належності домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнано недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за реєстровим № 3-4419; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн. та 1/2 частину вартості земельної ділянки в розмірі 775200 грн., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а всього 823 455,50 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3629,20 грн.

Частинами 4,6 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане рішення суду вступило в законну силу 18.08.2014 року, 04.09.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист у справі № 200/14579/13-ц.

17.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловол В.О. розпочато виконавче провадження № 59577046 з примусового виконання виконавчого листа № 200/14579/13-ц, виданого судом 04.09.2014 року, у зв`язку з чим винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59577046 від 17.07.2019 року.

В рамках виконавчого провадження з рахунків боржника ОСОБА_2 списано грошові кошти у розмірі 11 060,62 грн., що надійшли на депозитний рахунок приватного виконавця та були розподілені та перераховані стягувачу в рахунок погашення боргу, приватному виконавцю основна винагорода та витрати виконавчого провадження, що підтверджується листом приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Біловола В.О. від 26.08.2022 року.

Згідно з платіжним дорученням № 1135 від 10.11.2020 року ОСОБА_1 як стягувачу у виконавчому провадженню перераховано грошову суму у розмірі 9929,65 грн.

Станом на 26.06.2023 року залишок боргу за вказаним виконавчим листом № 59577046 становить 894 878,43 грн., що складається з: боргу за виконавчим листом № 200/14579/13-ц, виданим 04.09.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, що складає 813 525,85 грн.; основна винагорода приватного виконавця 81 352,85 грн.

Таким чином, грошове зобов`язання на вказану суму відповідачем ОСОБА_2 не виконано, наслідком чого є завдання позивачу інфляційних збитків.

У позові позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні збитки, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 200/14579/13-ц від 13.01.2014 року за весь час прострочення у розмірі 1 652 952 гривні 45 коп., а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 212 724 грн. 35 коп., а всього 1 865 676 грн. 80 коп.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 з наступного дня після ухвалення судового рішення від 13.01.2024 року, яке вступило в законну силу, має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року, ухваленим у цивільній справі №200/14579/13-ц. Грошове зобов`язання ппро стягнення грошових коштів за вказаним рішенням суду на даний час не виконано.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач ОСОБА_2 знав про грошове зобов`язання, що підтверджується ухваленим Бабушкінський районним судом м. Дніпропетровська рішенням від 13 січня 2014 року у цивільній справі №200/14579/13-ц, та порушив вказане грошове зобов`язання, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення, що узгоджується з зазначеними вище нормами матеріального права.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем і не спростованих відповідачем, інфляційні збитки, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 200/14579/13-ц від 13.01.2014 року за весь час прострочення складають суму 1 652 952 гривні 45 коп., а також три проценти річних від простроченої суми складають суму 212 724 грн. 35 коп., а всього 1 865 676 грн. 80 коп. і ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача відповідачем суду не надано.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, ухвалюючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по справі - сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 12 405,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , інфляційні збитки, заподіяні простроченням виконання грошового зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 200/14579/13-ц від 13.01.2014 року у розмірі 1 652 952 гривні 45 коп. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 212 724 грн. 35 коп., а всього 1 865 676 грн. 80 коп. (один мільйон вісімсот шістдесят п`ять тисяч шістсот сімдесят шість гривень вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , понесені витрати по справі - сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 12 405,00 гривень (дванадцять тисяч чотириста п`ять тисяч).

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленого цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяв про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Т.О. Кудрявцева