Ухвала

Іменем України

30 червня 2023 року

місто Київ

справа № 206/1123/22

провадження № 61-8583ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович,

вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року, постановлену суддею Малихіною В. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі: Барильської А. П., Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у квітні 2022 року звернулася до суду зі скаргою, у якій просила зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. (далі - директор Департаменту Кисельов М. Є.) або іншу посадову особу, яка виконуватиме обов`язки директора Департаменту, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 17 січня 2022 року на бездіяльність начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Більчука Олександра Андрійовича (далі - начальник Управління Більчук О. А), за результатами повторного розгляду якої ухвалити відповідну постанову.

Скарга обґрунтовувалася тим, що директор Департаменту Кисельов М. Є. не ухвалив процесуальне рішення в формі постанови за результатами розгляду її скарги від 17 січня 2022 року на бездіяльність начальника Управління Більчука О. А., чим порушив її права.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 19 травня 2022 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська поновив строк для подання скарги ОСОБА_1 .

Суд відмовив у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 на бездіяльність директора Департаменту.

Постановою від 04 травня 2023 року Дніпровський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року змінив в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 , виклав їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині висновків рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що директор Департаменту Кисельов М. Є., здійснивши ретельну перевірку викладених у скарзі доводів ОСОБА_1 , надав обґрунтовану відповідь на її скаргу щодо бездіяльності начальника Управління Більчука О. А. у формі листа, а не постанови, оскільки бездіяльності зі сторони Більчука О. А. встановлено не було. Суди констатували, що начальник Управління розглянув скаргу ОСОБА_1 від 29 листопада 2021 року, за результатами чого ухвалив постанову.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що доводи ОСОБА_1 про те, що начальник Управління Більчук О. А. станом на 17 січня 2022 року не розглянув її скаргу від 29 листопада 2021 року, є безпідставними, оскільки Більчук О. А. за результатами розгляду скарги заявника ухвалив постанову від 24 грудня 2021 року № 78/2021, яка є чинна та в установленому законом порядку не скасована.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 09 червня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми права: статті 12 та 74 Закону України «Про виконавче провадження», пункти 2, 7 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Заявник зазначила, що порушення директора Департаменту Кисельова М. Є. полягало у недотриманні форми надання відповіді на скаргу, зокрема не було ухвалено відповідну постанову за результатами здійсненої перевірки, а лише надано відповідь на скаргу листом.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 як підстави касаційного оскарження навела посилання на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 4с-175/4187/2016-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 206/6054/2016-ц, від 12 лютого 2020 року

у справі № 175/2172/2018-ц, в ухвалах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 175/4545/2017-ц, від 11 липня 2022 року у справі № 175/2263/2018-ц, щодо застосування Закону України «Про виконавче провадження» про видання керівником вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону постанови та надання доручень начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини Закону України «Про виконавче провадження».

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

Обставини справи, встановлені судами

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 як стягувач у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 відповідно до статей 19, 74 Закону України «Про виконавче провадження» звернулася до начальника Управління Більчука О. А. зі скаргою на бездіяльність виконувача обов`язків начальника Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кітаєва С. С. (далі - виконувач обов`язків начальника відділу Кітаєв С. С.).

Начальник Управління Більчук О. А. ухвалив постанову від 24 грудня 2021 року № 78/2021, якою визнав дії виконувача обов`язків начальника відділу Кітаєва С. С. при розгляді заяв ОСОБА_1 від 11 жовтня 2021 року, від 18 жовтня 2021 року, скасування постанов державного виконавця Красової Є. О. від 15 лютого 2021 року такими, що вчинені з дотриманням вимог статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно з матеріалами справи копію такої постанови направлено рекомендованим листом на поштову адресу ОСОБА_1 , а також на електронну адресу.

ОСОБА_1 17 січня 2022 року звернулася до директора Департаменту Кисельова М. Є. зі скаргою на бездіяльність начальника Управління Більчука О. А., яка полягала у нездійсненні розгляду її скарги від 29 листопада 2021 року та неповідомленні про результат розгляду її скарги або про причини її неналежного розгляду.

Директор Департаменту Кисельов М. Є. 22 лютого 2022 року направив ОСОБА_1 листа № 22523/10713-31-22/20.4.1, у якому повідомив, що за результатами перевірки зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 начальник Управління Більчук О. А. 24 грудня 2021 року ухвалив постанову, якою дії виконувача обов`язків начальника відділу Кітаєва С. С. визнано такими, що вчинені з дотриманням вимог законодавства.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За правилами частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що керівник вищого органу державної виконавчої служби ухвалює постанову за результатами розгляду скарги на дії начальника відповідного відділу ДВС виключно у тому разі, якщо встановить порушення вимог закону, які він має визначити у своїй постанові. Натомість, у разі, якщо за результатами скарги таких порушень не буде встановлено, немає й підстав для ухвалення за результатами розгляду скарги учасника виконавчого провадження постанови керівником вищого органу державної виконавчої служби.

Тож зміст статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що керівник вищого органу державної виконавчої служби має обов`язково ухвалити постанову виключно у тому разі, якщо за результатами перевірки встановить порушення вимог закону начальником відділу, який йому безпосередньо підпорядкований.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність директора Департаменту Кисельова М. Є., суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що заявник не довела наявності порушення такою посадовою особою порядку проведення перевірки діяльності підпорядкованого йому начальника Управління Більчука О. А. , зокрема не довела факту його протиправної бездіяльності.

Суди встановили факт проведення перевірки діяльності начальника Управління Більчука О. А. , за результатами якої директор Департаменту Кисельов М. Є. направив ОСОБА_1 відповідь на скаргу листом.

Аналіз оскаржуваних судових рішень та змісту касаційної скарги свідчить про те, що заявник звернулася до суду касаційної інстанції з вимогою про визнання протиправними дій директора Департаменту Кисельова М. Є., які полягали у непогодженні заявника із формою документа, що він виготовив та направив їй за результатами розгляду її скарги від 17 січня 2022 року.

Верховний Суд, оцінивши доводи заявника щодо порушення, за її твердженнями, суб`єктом оскарження статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», зробив висновок, що вони полягають у непогодженні заявника з оскаржуваними судовими рішеннями та неправильним тлумаченням приписів законодавства.

Верховний Суд врахував висновки судів попередніх інстанцій про невстановлення підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії директора Департаменту Кисельова М. Є., оскільки з`ясованим є факт направлення ним заявнику листа з відповіддю на її скаргу, яка була сформована за результатами проведеної перевірки діяльності начальника Управління Більчука О. А. , в діях якого також не було порушень, оскільки він за результатами перевірки діяльності виконувача обов`язків начальника відділу Кітаєва С. С. ухвалив постанову, яку направлено засобами поштового та електронного зв`язку ОСОБА_1 .

Враховуючи, що не констатована протиправна бездіяльність начальника Управління Більчука О. А., який ухвалив постанову від 24 грудня 2021 року про невстановлення порушень у діяльності виконувача обов`язків начальника відділу Кітаєва С. С., яка є чинною та в установленому законом порядку не скасована, Верховний Суд зробив висновок, що прийняття директором Департаменту Кисельовим М. Є. відповіді на скаргу у формі листа, а не постанови, є правомірною.

Це зумовлено тим, що під час проведення перевірки діяльності начальника Управління Більчука О. А. директор Департаменту не встановив порушень в його діях, а тому не було підстав для ухвалення постанови.

Верховний Суд зазначив, що у випадку виявлення порушень з боку начальника Управління Більчука О. А. видання листа було б неправомірним, а належне виконання вимог статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» полягало б виключно у виданні постанови про перевірку правомірності його дій.

Оскільки наявні підстави вважати, що в діях зазначеної посадової особи немає порушень, Верховний Суд констатував, що направлення директором Департаменту Кисельовим М. Є. відповіді на скаргу у формі листа є правомірним.

Враховуючи, що доводи касаційної скарги ґрунтуються виключно на недотриманні суб`єктом оскарження форми ухваленого рішення, заявник не наводила будь-яких аргументів щодо протиправності змісту такого рішення, це свідчить про те, що скарга ОСОБА_1 об`єктивно є необґрунтованою.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до помилкового тлумачення заявником норм цивільного процесуального права України та на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не впливають.

Посилання заявника у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 4с-175/4187/2016-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 206/6054/2016-ц є нерелевантним, адже у зазначених постановах Верховний Суд дав оцінку застосуванню правилам статті 82 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», які є відмінними від приписів статті 74 чинного Закону України «Про виконавчого провадження».

У постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 175/2172/2018-ц Верховний Суд керувався тим, що за обставинами справи директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не здійснив розгляд скарги, що є відмінним від цієї справи.

Ухвала Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 175/4545/2017-ц також є нерелевантною, адже у зазначеній справі суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження у малозначній справі та не зробив висновків щодо суті спору та застосування норм права.

В ухвалі від 11 липня 2022 року у справі № 175/2263/2018-ц Верховний Суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, врахував, що скаргу заявника не було розглянуто, що також доводить відмінність справ та нерелевантність зазначеної ухвали Верховного Суду.

Посилання у касаційній скарзі на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року у справі

№ 175/4057/2020-ц Верховний Суд визнає неналежним, адже це не є підставою касаційної скарги відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.

Щодо посилання у касаційній скарзі на пункти 2, 7 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, то Верховний Суд наголошує, що Закон України «Про виконавче провадження» має вищу юридичну силу, ніж Інструкція, яка є підзаконним правовим актом.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже не існують підстави для відкриття касаційного провадження.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Тож Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні скарги заявника на дії директора Департаменту Кисельова М. Є.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у провадженні за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є., відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак