Справа №:755/2127/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Гриценко О.І.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності, в якому просить суд припинити право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та перебуває у спільній частковій власності в виплатою компенсації її вартості, згідно належної експертизи та зберігається на депозитному рахунку Дніпровського районного суду м. Києва відповідно до квитанції. А також просить визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з відповідача сплачений судовий збір та сплачені кошти на проведення ексертизи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що право власності по частці квартири АДРЕСА_1 за сторонами по справі визнано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року, яке набрало законної сили. Квартира має дві кімнати площами 8,10 та 14,9 кв.м. та місця загального користування. Позивач зазначає, що не встановлення належності кімнат сторонам, як співвласників житла, та відсутність окремих рахунків для оплати квитанцій по нарахуваннях комунальних послуг лише за частину квартири позивача створює додаткові суперечки та унеможливлює користування власним майном.

Крім того, зважаючи на усні та письмові неодноразові звернення до відповідача та ігнорування пропозиції вирішити спір мирним шляхом, у позасудовому порядку, беручи до уваги що тривалий час, фактично більше п`яти років сторони по справі перебуваючи у негативних відносинах між собою, постійно вимушені вирішувати спір щодо спірної квартири у неодноразових судових процесах, зважаючи що спірна квартира немає роздільних кімнат та окремого виходу, фактично не може бути розділена, або виділена у користування з відокремленими кімнатами виникла необхідність звернутися до суду з відповідними вимогами.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. від 19 лютого 2020 року відкрито провадження у цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення грошової компенсації, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. від 25 лютого 2021 року у даній справі призначено ринкову експертизу, зупинено провадження у справі.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. від 07лютого 2023 року відновлено провадження у даній справі.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. від 19 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2023 року, дану справу передано в провадження судді Дніпровського районного суду міста Києва Гончарука В.П.

10 травня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення грошової компенсації.

Позивач та Представник позивача у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі та просили позов задовольнити. Крім того. в матеріалах справи наявні письмові заперечення на відзив сторони відповідача, відповідно до яких представник позивача просить суд постановити судове рішення. яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених і позові та самих запереченнях.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Крім того. в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву та письмові пояснення на заперечення на відзив, зі змісту яких представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток із мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстрованим в реєстрі за № 736, квартира

АДРЕСА_1 придбана у шлюбі на ім`я ОСОБА_3 . На спірне житлове приміщення на ім`я ОСОБА_3 . Київським міським Бюро технічної інвентаризації видане реєстраційне посвідчення від 10 лютого 2005 року № 002862. У договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що покупець ОСОБА_3 придбає квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_1 . Вартість спірної квартири становить 154 456,57 грн.

Разом з цим, 08 лютого 2005 року ОСОБА_3 укладено кредитний договір в акціонерному комерційному інвестиційному банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України станом на дату отримання кредиту складає 95 409,00 грн.

У даному кредитному договорі не міститься відомостей про цілі отримання вказаної суми кредиту.

У рахунок забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором від 08 лютого

2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 31-3VV/02-2005И.

Крім того, 08 лютого 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 31-3VV/02-2005И, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення викладених нижче зобов`язань передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки є власністю іпотекодержателя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С. 08 лютого 2005 року за реєстровим № 736.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2006 року ОСОБА_1 (третя особа у справі), ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , продали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість квартири за згодою сторін становить 111 760,00 грн.

Відповідно до довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 14 серпня 2006 року ОСОБА_3 достроково виконала всі зобов`язання за кредитним договором від 08 лютого 2005 року № 31-3VV/02-2005И, договір іпотеки від 08 лютого 2005 року № 31-3VV/02-2005И вважається таким, що втратив свою дію.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року у справі №755/31355/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відмовлено.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року встановлено, що спірне житло купувалося за кредитні кошти, отримані відповідачкою ОСОБА_3 за кредитним договором від 08 лютого 2005 року укладеним з ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 18 000 доларів США, що на день укладення кредитного договору в еквіваленті до національної валюти складало 95 409 грн, а також за рахунок наявних коштів розміщених відповідно до укладеного відповідачкою з Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Аркада» договору від 22 жовтня 2003 року № 2597 про депозитний вклад «Житловий» за яким кошти достроково були зняті 21 жовтня 2004 року в сумі 43 107 грн. 41 коп.

Рішення суду набрало законної сили 18 серпня 2016 року.

Також у рішенні зроблено висновок, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами обставин того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти позивачів з членами їхньої сім`ї, що визначено частиною четвертою статті 368 ЦК України та статтею 175 СК України. На час купівлі вказаної квартири позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 навчалися, останній був неповнолітній, позивач ОСОБА_5 працював та з позивачкою ОСОБА_6 мешкав у м. Києві де наймали житло. Виплата і погашення кредиту, який отримувала відповідачка для купівлі спірної квартири, у тому числі за рахунок реалізованої позивачами та відповідачкою належної їм на праві власності квартири у АДРЕСА_3 , не вважається придбанням житла за укладеним відповідним правочином, оскільки дані правовідносини стосуються виконання умов кредитного договору за зобов`язаннями відповідачки ОСОБА_3 , як позичальника, що не дає підстави у розрізі даного спору визнавати за позивачами право власності на частки спірного житла.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року, залишеним в силі Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного Суду від 03 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , та частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 11 квітня 2018 року.

В рішенні зазначено, що спірна квартира була придбана позивачем за зустрічним позовом для проживання родини без заначень будь-яких застережень у договорі купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстрованого у реєстрі за № 736, що свідчить про придбання даної квартири подружжям в інтересах всієї родини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 по 1/2 частині належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується сторонами у справі, що спірна квартира, була набута сторонами під час перебування у шлюбі, у зв`язку з чим є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, зокрема, в натурі (стаття 71 СК України), спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію у розмірі 533 427,00 грн. (квитанція № 9300-9460-5122-2286 від 2903.2023 року), для забезпечення позовних вимог у разі припинення права власності на часину спірної квартири, яка належить ОСОБА_3 .

Вказана сума компенсації відповідає розміру частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , відповідно до висновку експерта № 11582/21-42 від 19.012023 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи призначеної у даній цивільній справі.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя (позивача) до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.

У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) викладено висновок, що приписи ч.ч. 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15 (провадження № 61-8926св18)).

Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі № 263/13236/16-ц.

Як досліджено в ході судового розгляду, згідно технічних характеристик спірного об`єкта нерухомості слід дійти висновку, що 1/2 частка квартири є значною частиною спірного майна.

Крім того, як вбачається з технічних характеристик спірної квартири, вона є неподільною та доказів того, що вчинялись певні дії, щодо її поділу позивачем надано не було.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим.

Разом з тим, згідно доводів, викладених у позовній заяві, через неприязні відносини, що склались між сторонами, позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Також у позові зазначено, що саме через користування спірною квартирою між сторонами часто виникають конфлікти та склались неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне користування власністю.

Проте матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування квартирою (п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України).

Крім того, за наданими позивачем в судовому засіданні поясненнями, в спірній квартирі він не проживає, у зав`язку з непридатним станом квартири для проживання, відповідач також не проживає в квартирі, сторони між собою не спілкуються, отже слід констатувати про відсутність підстав, визначених п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України.

Доказів наявності у власності та/або користуванні відповідача іншого житла матеріали справи не містять.

Разом з тим, за матеріалами справи встановлено та підтверджено позивачем в судовому засіданні, що відповідач іншого житла не має, а розмір грошової компенсації в сумі 533 427,00 грн, внесеної позивачем на депозитний рахунок суду не дасть відповідачу можливості придбати інше житлове приміщення.

Сам по собі факт не проживання відповідача за спірною адресою не свідчить про наявність у нього в постійному користуванні або власності іншого житла.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, як про це заявлено згідно вимог позовної заяви, завдасть істотної шкоди її інтересам, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову.

Щодо інших доводів сторони позивача, наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності - не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Разом з тим, депозитний рахунок суду не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум, кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, а сума у розмірі 533 427 грн. внесена на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва (отримувач ДКСУ м. Київ № квитанції 0.0..2 від 29.03.2023 р.), яка складає 1/2 частину вартості спірного майна підлягає поверненню позивачу.

Враховуючи наведене та керуючись, ст.ст. 41, 129 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17 липня 1997 року, ст.ст. 3, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364, 365, 367, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 49, 51,76, 77-81, 82, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності - відмовити.

Повернути позивачу ОСОБА_1 533 427 грн. внесених на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м.Києва (отримувач ДКСУ м. Київ № квитанції 0.0..2 від 29.03.2023 р.)

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 26 червня 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_4 .

Суддя: