Справа № 458/37/22 Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І.
Провадження № 22-ц/811/912/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Коневалика А.В. - представника ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 та її представника - адвоката Жируна Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Коневалик Андрій Васильович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», у якому просив суд стягнути зі згаданого відповідача на користь позивачки 72 000 грн. моральної шкоди та 188 000 грн. на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 04.01.2021 року водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «Ford Mondeo», номерний знак НОМЕР_1 , на вул. Львівській у с. Задністрянське Галицького району Івано-Франківської області вчинив наїзд на сина позивачки - пішохода ОСОБА_6 , який в результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Внаслідок загибелі сина позивачці було завдано моральну шкоду та шкоду, пов`язану з втратою годувальника. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Ford Mondeo», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахованою у ПрАТ «СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ", до якого позивачка 26.02.2021 року і звернулася із заявами про виплату моральної шкоди та відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, однак відповідач згаданого страхового відшкодування їй не виплатив.

Зазначалося, що розмір моральної шкоди в сумі 72 000 грн та розмір шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, в сумі 188 000 грн. обчислено відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в подальшому - «Закон»), а саме: з урахуванням того, що ліміт відповідальності ПрАТ «СК «Арсенал страхування» згідно з полісом № 147154060 становить 260 000 грн. за шкоду завдану життю/здоров`ю потерпілого. Також позивачка просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу (том 1, а.с. 1-7).

У червні 2022 року до суду з позовом до ПрАТ «СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" звернулася ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_1 ), у якому просила стягнути зі згаданого відповідача на її користь 72 000 грн. моральної шкоди та 188 000 грн. на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувалися тим, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2021 року у справі № 341/205/21 встановлено факт проживання в період з 2004 року по 06.01.2021 року однією сім`єю чоловіка і жінки (як подружжя) без реєстрації шлюбу позивачки ОСОБА_2 з загиблим у ДТП ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 . Відтак, загиблий у ДТП ОСОБА_6 зі своєю матір`ю не проживав і остання не була на його утриманні, оскільки фактично проживала і на даний час проживає зі своїм молодшим сином.

Стверджувалося, що саме ОСОБА_2 «є тією особою, яка втратила годувальника, і саме (їй) слід виплатити відповідне страхове відшкодування».

Також стверджувалося, що саме ОСОБА_2 здійснювала поховання ОСОБА_6 в селі Задністрянське Галицького району Івано-Франківської області.

Також зверталося увагу на те, що саме ОСОБА_2 визнано потерпілою в кримінальному провадженні за фактом загибелі в ДТП ОСОБА_6 (том 1, а.с. 185-188).

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" Арсенал Страхування" на користь ОСОБА_1 :

-72 000 грн. моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

-188 000 грн. шкоди, пов`язаної з втратою годувальника;

-7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" Арсенал Страхування" в дохід держави 4 564 грн. судового збору.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Покладено судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. на ОСОБА_2 .

Відмовлено ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн. (том 2, а.с. 155-171).

Дане рішення оскаржила представник ПрАТ «СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" та Романчук С.П.

ПрАТ «СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ"просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак - на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що станом на дату подання позову до суду та й на дату ухвалення рішення місцевим судом розслідування у кримінальній справі, порушеній за фактом ДТП, не закінчено, а тому у відповідності до норми, яка передбачена у абзаці 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», перебіг строків, передбачених згаданим пунктом 36.2 для прийняття рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування, припинився.

Вважає, що стороною позивача не було подано до суду всіх документів, які передбачені підпунктом «е» пункту 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів». Зокрема, вважає, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами того факту, що позивачка ОСОБА_1 перебувала на утриманні загиблого в ДТП сина, оскільки наявність у ОСОБА_1 «другої групи інвалідності жодним чином не свідчить про «автоматичне» набуття особою статусу утриманця» (том 2, а.с. 174-184).

Апелянт ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає висновок суду про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина, загиблого у ДТП ОСОБА_6 , помилковим, як такий, що «ґрунтується на неправдивих та недостовірних доказах», оскільки ОСОБА_6 до дня своєї смерті працював у селі Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області, тобто - проживав та працював на відстані понад 200 км від села Вовче Турківської територіальної громади, де фактично проживає позивачка ОСОБА_1 , а відтак не міг здійснювати догляд за нею (том 2, а.с. 193-196).

Представник ПрАТ «СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" надіслала на адресу суду заяву з проханням провести апеляційний розгляд справи за відсутності представника згаданого відповідача/апелянта (том 2, а.с. 255-257).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 і її представника на підтримання доводів поданої ними апеляційної скарги та заперечення доводів, наведених у апеляційних скаргах, зі сторони представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Цим же Законом також встановлено, що:

-у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22);

-страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (пункт 27.1 статті 27);

-страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27);

-для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідне рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний прийняти протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування (статті 35 та 36).

Підстави відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені ст. 37 вказаного Закону, їх перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, рішення про здійснення страхового відшкодування може прийматись не лише з збігом 90-денного терміну, а й на підставі рішення суду, якщо спір розглядався в судовому порядку.

Посилання відповідача на відсутність прийнятого страховиком рішення за поданими позивачем заяви про здійснення страхового відшкодування, як на підставу для відмови у задоволенні позову, є безпідставними, оскільки Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Наведені правові висновки знайшли своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі №465/4287/15.

Проведення досудового розслідування кримінального провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 січня 2021 року, є підставою для переривання перебігу строків для прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування в позасудовому порядку, а не підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування.

Відсутність остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо страхових виплат, оскільки шкода спричинена транспортним засобом в результаті дорожньо-транспортної пригоди відшкодовується незалежно від наявності чи відсутності в діях водія вини.

За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» стосовно того, що у відповідності до п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" перебіг 90-денного строку з дня отримання заяви про страхове відшкодування припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання законної сили судовим рішенням у іншій судовій справі, у якій розглядається ДТП, до уваги прийматися не можуть.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до статті 202 Сімейного Кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Позивачка ОСОБА_1 є непрацездатною особою - пенсіонером по віку та інвалідом 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою МСЕК.

Згадана позивачка станом на день смерті сина у відповідності до ст. 202 Сімейного Кодексу України мала право на утримання від нього (а згідно довідки Турківської міської ради Львівської області від 18.02.2021 року № 243 - і перебувала на його утриманні).

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. При цьому обов`язок повнолітніх дітей по утриманню не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Наведений правовий висновок викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц.

Відтак, вимоги ОСОБА_1 , яка в силу віку та інвалідності є непрацездатною особою, про задоволення позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема - з урахуванням отримання згаданою позивачкою пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, є підставними та обґрунтованими, оскільки саме по собі отримання пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, не свідчить про відсутність потреби у матеріальній допомозі.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20, а також у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18), від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц (провадження № 61-320св20).

Як вбачається зі змісту статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особа, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), має право вибору пенсійних виплат.

Відтак, ОСОБА_1 мала право вибору виду пенсії, а не обов`язок звернення та оформлення пенсії по втраті годувальника. Таким чином, непризначення згаданій позивачці пенсії по втраті годувальника (вибір іншого виду пенсії за віком чи інвалідністю) жодним чином не впливає на обов`язок відповідача здійснити відшкодування втрати годувальника.

ОСОБА_1 на день смерті сина була (і залишається) непрацездатною особою, а відтак (відповідно до статті 1200 ЦК України) мала право на одержання від нього утримання, а тому має право на відшкодування такої шкоди відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону, яке зобов`язаний здійснити страховик у визначених цією статтею розмірах.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» стосовно того, що позивачка ОСОБА_1 , як непрацездатна особа, мала дохід (пенсію), що перевищував встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, а тому не може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги, також до уваги прийматися не можуть.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), однак «не особі, яка проживала з загиблим однією сім`єю».

Тобто, для набуття права на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є необхідна умова - реєстрація шлюбу, яка б, в даному випадку, надала позивачці ОСОБА_2 статусу дружини, оскільки подружжя утворюється тільки на підставі шлюбу - добровільного сімейного союзу жінки та чоловіка, зареєстрованого в державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина 1 статті 21 СК України).

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України).

Тоді, як відповідно до ст. 36 СК України, саме шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Натомість, рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2021 року у справі № 341/205/21 встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, а саме: ОСОБА_2 з ОСОБА_6 . Встановлення даного факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 було потрібно для реалізації спадкових прав, про що прямо зазначено у вказаному рішенні Галицького районного суду Івано-Франківської області.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

В той же час, позивачка (апелянт) ОСОБА_2 не надала жодного належного й допустимого доказу того, що вона є непрацездатною особою та була на утриманні загиблого ОСОБА_6 або мала на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_2 не відноситься до осіб, яким передбачено страхове відшкодування, оскільки вона не була дружиною ОСОБА_6 , а тому її вимоги про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» страхового відшкодування по втраті годувальника є безпідставними та не базуються на нормах закону.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи яких не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 лютого 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може 4, 5, 6бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 29 червня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.