Номер провадження: 22-ц/813/3169/23
Справа № 496/4748/21
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Лозко Ю.П., Дришлюк А.І.

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Горяєвої І.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, житлового будинку, серія та номер: 2-2472, виданий 30.10.2015 року, Біляївської районної державної нотаріальною конторою Одеської області прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25732671 від 30.10.2015 року, житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальна площа (кв.м): 85,8, житлова площа (кв.м): 52,8, матеріали стін: черепашник, АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:004:0598, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,0731 га; та договір дарування, земельної ділянки, серія та номер: 2-2475, виданий 30.10.2015 року, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25733330 від 30.10.2015 року, кадастровий номер :02:004:0598, адреса: АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації земельної ділянки: 21.07.2014 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Управління Держземагентства у Біляївському районі Одеської області, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та витребувати у відповідача житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: Загальна площа (кв.м): 85.8, житлова площа (кв.м): 52.8, матеріали стін: черепашник АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_3 . 26 липня 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_3 . В процесі оформлення спадщини позивачеві стало відомо, що державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д.М. було посвідчено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Сторонами вказаних договорів були бабуся позивача ОСОБА_3 та її сусідка по суміжній ділянці огороду. Позивачка зазначає, що її бабуся зловживала спірними напоями та могла бути свідомо ведена в оману сусідкою. Крім цього позивачем зазначено, що за пів року до цього саме за кошти позивачки, було виготовлено правовстановлюючі документи. Також позивачка зазначає, що після трагічної загиблі її батьків (рідного сину ОСОБА_3 ) дівчатка, що залишилися сиротами, перебували на утриманні бабусі.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Визнано недійсним: - договір дарування, житлового будинку, серія та номер: 2-2472, виданий 30.10.2015 року, Біляївської районної державної нотаріальною конторою Одеської області та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25732671 від 30.10.2015 року, житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальна площа (кв.м): 85,8, житлова площа (кв.м): 52,8, матеріали стін: черепашник, АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:004:0598, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,0731 га; - договір дарування, земельної ділянки, серія та номер: 2-2475, виданий 30.10.2015 року, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25733330 від 30.10.2015 року, кадастровий номер :02:004:0598, адреса: АДРЕСА_1 (га): 0,0731, дата державної реєстрації земельної ділянки: 21.07.2014 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Управління Держземагентства у Біляївському районі Одеської області, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що висновки суду, зазначені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а також під час винесення рішення суд не в повній мірі з?ясував істотні обставини по справі, та припустився порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого рішення має бути скасоване за наступних обставин: так під час розгляду справи судом було вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років померла ОСОБА_3 , яка являлась бабусею позивачки ОСОБА_1 . За життя ОСОБА_3 була власницею наступних об?єктів нерухомості: - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ), - на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 , виданого Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 31 грудня 2014 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстровий No 8328341); - присадибної земельної ділянки площею 0,0731 га, розташованої за вищезазначеною адресою (кадастровий № :02:004:0598), - на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_2 , виданого Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 2 вересня 2014 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстровий N° 6863998). Зазначала, що ОСОБА_3 за життя розпорядилася належним їй майном у спосіб, визначений законом, а саме: уклала договори дарування на ім?я апелянта, оскільки вона, являючись двоюрідного племінницею померлої, протягом останніх восьми років до дня смерті ОСОБА_3 опікувалася нею та підтримувала в належному стані майно померлої тітки. Це було пов?язано з тим, що з 2013 року ОСОБА_3 залишилась жити сама, та потребувала допомоги по господарству, оскільки підтверджує адекватність фізичної особи та можливість усвідомлювати значення своїх дій дарувальником; На момент укладення договорів дарування ОСОБА_3 не мала проблем із зором, а також із знанням української мови, у зв?язку з чим не потребувала зачитування нотаріусом тексту договорів вголос, оскільки майже до останнього дня свого життя вона працювала в Біляївському районному морзі. Про наміри ОСОБА_3 подарувати житловий будинок тому, хто доглядатиме її до дня смерті, було підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Додатково хочу звернути увагу суду апеляційної інстанції на те, що жоден із свідків не володів інформацією щодо укладення договорів дарування та не був присутній під час їх нотаріального посвідчення. Єдиний свідок ОСОБА_5 пояснила суду дійсні наміри ОСОБА_3 по укладенню договору саме на моє ім?я, однак суд першої інстанції не надав належної правової оцінки цим свідченням. До того ж суд при ухваленні рішення надав значної оцінки поясненням представнику позивача та свідків про те, що ОСОБА_3 за життя зловживала спиртними напоями, хоча жоден з допитаних не має відповідної освіти та спеціалізації, щоб робити висновку про обсяги споживання спиртних напоїв та їх вплив на стан адекватності людини, у зв?язку з чим такі пояснення носять суто оціночний характер та не можуть бути покладені в основу судового рішення. Крім того, прошу зауважити, що підставою для визнання недійсними спірних договорів дарування позивачкою зазначена саме ст. 230 Цивільного кодексу України, яка говорить, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Проте, на мою думку, у зв?язку з неможливістю позивачки довести суду наявності умислу в моїх діях, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було перекваліфіковану підставу позову зі ст. 230 на ст. 229 Цивільного кодексу України, яка говорить, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Я категорично не погоджуюсь з такими висновками суду першої інстанції, оскільки: - На момент чинення оспорюваних правочинів ОСОБА_3 була у віці 70 років, а не 77, як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні; - В матеріалах нотаріальних справ, заведених при нотаріальному оформленні договорів, містяться медичні довідки про не перебування ОСОБА_3 на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах Біляївської районної лікарні, що це не передбачено положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом змінами) Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (зі Згідно зі ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження наявності в діях дарувальника помилки, а в моїх діях - умисного введення сторони правочину в оману. Однак судом першої інстанції було повністю проігноровано її доводи та зазначені вище норми права, що призвело до прийняття необґрунтованого та неправильного по суті рішення, з яким скаржниця категорично не погоджується та вважає, що воно має бути скасоване судом апеляційної інстанції з ухваленням нового рішення з урахуванням правової позиції відповідача.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники двічи повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки, показами яких встановлено наступне.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки ОСОБА_3 у віці 77 років, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 28.05.2021 року (а.с. 6).

Факт родинних відносин між ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_3 підтверджується наступним: свідоцтвом про народження позивачки серії НОМЕР_4 від 16.03.1992 року (а.с. 9), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження про батька позивача № НОМЕР_5 від 25 травня 2021 року (а.с. 12-13).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 26 травня 2009 року, позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 8).

На виконання ухвали суду від 03.11.2021 року Біляївською районною державною нотаріальною конторою до суду було надано копію витребуваних договорів дарування.

З наданих матеріалів вбачається, що 30.10.2015 року було укладено договір дарування житлового будинку, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстровано в реєстрі за №2-2472, та договір дарування земельної ділянки, зареєстровано в реєстрі за №2-2475, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вказані договори посвідчено державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д.М. (а.с. 30-31, 55-56).

Вказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14-15).

Висновки суду першої інстанції, зазначені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а також під час винесення рішення суд першої інстанції не в повній мірі з?ясував істотні обставини по справі, та припустився порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого рішення має бути скасоване за наступних обставин: так під час розгляду справи судом було вірно встановлено вищевказані факти.

Відповідно до положень ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З урахуванням зазначеної норми прав, ОСОБА_3 за життя розпорядилася належним їй майном у спосіб, визначений законом, а саме: уклала договори дарування на ім?я скаржниці.

Про наміри ОСОБА_3 подарувати житловий будинок тому, хто доглядатиме її до дня смерті, було підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /

Суд апеляційної інстанції також приймає довод апеляційної скарки, що жоден із свідків не володів інформацією щодо укладення договорів дарування та не був присутній під час їх нотаріального посвідчення. А тільки єдиний свідок ОСОБА_5 пояснила суду дійсні наміри ОСОБА_3 по укладенню договору саме на її ім?я, однак суд першої інстанції не надав належної правової оцінки цим свідченням, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Також суд першої інстанції при ухваленні рішення надав значної оцінки поясненням представнику позивача та свідків про те, що ОСОБА_3 за життя зловживала спиртними напоями, хоча жоден з допитаних не має відповідної освіти та спеціалізації, щоб робити висновку про обсяги споживання спиртних напоїв та їх вплив на стан адекватності людини, у зв?язку з чим такі пояснення носять суто оціночний характер та не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Підставою для визнання недійсними спірних договорів дарування позивачкою зазначена саме ст. 230 Цивільного кодексу України, яка говорить, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

У зв?язку з неможливістю позивачки довести суду наявності умислу в діях відповідача, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було перекваліфіковану підставу позову зі ст. 230 на ст. 229 Цивільного кодексу України, яка говорить, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

При цьому істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З такими висновками суду першої інстанції погодить не можливо, оскільки на момент чинення оспорюваних правочинів ОСОБА_3 була у віці 70 років, а не 77, як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, в матеріалах нотаріальних справ, заведених при нотаріальному оформленні договорів, містяться медичні довідки про не перебування ОСОБА_3 на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах Біляївської районної лікарні, що підтверджує адекватність фізичної особи та можливість усвідомлювати значення своїх дій дарувальником.

На момент укладення договорів дарування ОСОБА_3 не мала проблем із зором, а також із знанням української мови, у зв?язку з чим не потребувала зачитування нотаріусом тексту договорів вголос, оскільки це не передбачено положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (зі змінами).

Згідно зі ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження наявності в діях дарувальника помилки, а в діях відповідача - умисного введення сторони правочину в оману. Однак судом першої інстанції було повністю проігноровано доводи відповідача та зазначені вище норми права, що призвело до прийняття необґрунтованого та неправильного по суті рішення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті і6 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого неманового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред?явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб?єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 Цивільного кодексу України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин та про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила в у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11г14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб?єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 Цивільного кодексу України) (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 та від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-Ц ).

У той же час правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і в разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід враховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов?язань, які виникли з правочину і не пов?язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнания правочину недійсним (7 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 908/3262/16 .

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов?язань, які виникли з правочину і не пов?язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (7 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 908/3262/16 .

Також суд виходив з того, що під час підписання договорів дарувальник не могла розуміти зміст договорів, які підписує в силу свого віку.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та без дослідження обставин періоду 2015 року, без дослідження медичної документації померлої та без звернення до спеціальних експертних знань визнав недійними договори з двох взаємовиключних підстав, а саме, з підстав передбачених ст. 229 ЦК України та з підстав передбачених ст. 225 ЦК України.

Суд першої інстанції з власної ініціативи розширив правові підстави позовних вимог, розглянув позов заявлений з підстав дефекту волі, як з підстав дефекту змісту правочину, вдався до оцінки дій державного нотаріуса на предмет дотримання порядку вчинення нотаріальних дій та шляхом власних умовиводів дійшов висновку про порушення нотаріусом порядку.

Відповідно до роз?яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі в справі як треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Одним із найважливіших прав нотаріуса як третьої особи є права подавати заперечення на позовну заяву, якщо нотаріус вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції проявив ініціативу щодо з?ясування відповідності змісту нотаріального посвідченого договору, але не ініціював залучення нотаріуса до участі у справі як третьої особи відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України.

Для вигляду аргументованості, суд спотворив у мотивувальній частині рішення вирваний із контексту зміст п. 6 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, виклавши зміст нормативного акту у мотивувальній частині рішення у наступній редакції:

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення нотаріальних дій, відповідно де якого нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документ робиться відповідна відмітка

Текст оригіналу передбачає прочитання нотаріусом тексту документу уголос лише у випадках вад зору, або коли особа з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ:

"Відповідно до п. б Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує ій текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка".

Суд першої інстанції, без витребування і дослідження медичної документації дарувальника, без залучення державного нотаріуса до участі у справі як третьої особи та без оцінки правової позиції державного нотаріуса, дійшов висновків, що державний нотаріус допустив порушення Порядку, який застосовується при вчиненні нотаріальних дій за зверненням фізичних осіб, що мають вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ.

Суд першої інстанції, не вивчивши порядок вчинення нотаріальних дій та не вислухавши нотаріуса, сформував припущення про те, що дарувальник могла не розуміти зміст договорів, які підписує.

Відповідно до пункту 1 Глави 4 Розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз?яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, ї наслідків та змісту роз?яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Доказів невиконання нотаріусом вимог вищевказаних нормативних актів матеріали справи не містять. Навпаки матеріали договірних справ місять довідку про те, що дарувальник не перебувала на обліку в наркологічних та психіатричних кабінетах.

Суд першої інстанції не дав оцінки доводам позовних вимог, що заявлено з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та з власної ініціативи виходив із мотивів визнання правочинів недійсними з взаємовиключних підстав, передбачених ст. 225 ЦК та 229 ЦК.

У першому випадку особа вчиняє правочин по суті взагалі не проявляючи своєї усвідомленої волі та поза нею, в іншому - вчиняє добровільно, маючи на меті конкретний результат, проте, помиляючись щодо відповідних обставин.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особу вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом ціє особи, а в разі н смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення свої дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов?язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча 6 однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Згідно висновку Верховного Суду України у постанові від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс 12 висновок про тимчасову недієздатність учасника , такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати НИМИ».

Згідно правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 401/3244/17 підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зловживання алкогольними напоями є оціночною категорію.

Факт зловживання дарувальником алкогольними напоями та вплив такого зловживання на дієздатність дарувальника, зокрема станом на 30.10.2015 року, судом не встановлювалось, також як не встановлювалось вплив деменції на дієздатність дарувальника у момент вчинення правочинів. Дієздатність дарувальника станом на момент укладення правочині, 30.10.2015 року, шляхом допиту свідків, дослідження інших юридично значущих дій померлої, зокрема вчинення дрібних, побутових правочинів судом не перевірялось, медична документація дарувальника досліджувалась, судово-психіатрична експертиза у справі не призначалась. За таких умов висновки суду першої інстанції про те, що дарувальником могла не розуміти зміст договорів, які підписує, є надуманими і не підтвердженими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов?язків сторін.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових показів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на ії волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров` я та потреба у зв?язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору.

Помилково судом першої інстанції вважалось, що істотна помилка полягає у тому, що дарувальник у присутності державного нотаріуса переплутала сусідку із онукою.

Таких висновків суд дійшов виходячи з висновку про те, що дарувальник збирала документи для оформлення договору дарування на користь онуків та за кошти онуків було поліпшено житловий будинок дарувальника шляхом встановлення металопластикових вікон.

Доказів оформлення правовстановлюючих документів на об?єкти нерухомого майна від імені та за рахунок онуків дарувальника, у вигляді договору доручення, довіреності, платіжних документів, актів-замовлення тощо, позивачем суду не надано.

У мотивувальній частині рішення суд першої інстанції не вірно застосував зміст висновків щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6. 372цс16.

Так, у наведених постановах Верховних Суд сформулював наступні висновки: "Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими" .

Суд першої інстанції добавив у наведений абзац висновків Верховного Суду фразу: "ст. 230 ЦК України" та виклав помилковий зміст висновків наступним чином: «Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Саме на позивача покладається тягар доказування недійсність оспорюваних правочинів.

Судом першої інстанції помилково констатовано, що позивачкою надано до суду належні, достовірні достатні та допустимі докази на підтвердження того, що її бабуся під час укладення договорів дарування помилилась щодо обставин вчинено нотаріальної дії і не була спроможна ознайомитися з документами, які вона підписувала.Разом із позовом позивач надала у копіях лише свій паспорт, документ органів РАЦС, довідку про місце проживання та відповідь нотаріуса. Жодних письмових доказів, що ставлять під сумнів волевиявлення дарувальника під час судового розгляду позивач суду не надала.Позивач не просила провести у справі експертизу на дієздатність дарувальника, зокрема станом на 30.10.2015 року. Враховуючи наведене та ту обставину що оскаржувані договори були вчінені в 2015 році задовго до смерті в 2021 році ОСОБА_3 які вона за життя не оспорювала, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2022 року скасувати з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального права недоведеності підстав передбачених ст.ст.229,230 ЦК України, та неповного з`ясування судом обставин справи.

Ухвалюючи нове рішення, судова колегія вважає що позовні вимоги необгрунтовані належними доказами та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння в частині визнання недійсними з причин необгрунтованості та недоведеності підстав позов.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права , неповного з`ясування судом обставин справи та недоведеності обставин які суд вважав встановленими.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння в частині визнання недійсними:

- договору дарування, житлового будинку, серія та номер: 2-2472, виданого 30.10.2015 року, Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25732671 від 30.10.2015 року), житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об?ект житлової нерухомості: загальна площа (кв.м): 85,8, житлова площа (кв.м): 52,8, матеріали стін: черепашник, АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:004:0598, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,0731 га.

- договору дарування, земельної ділянки, серія та номер: 2-2475, виданого 30.10.2015 року, Біляївською районною державною нотаріальною конторою, (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25733330 від 30.10.2015 року), кадастровий номер :02:004:0598, адреса: АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації земельної ділянки: 21.07.2014 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Управління Держземагентства у Білявському районі Одеської області, призначена для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді А.І. Дришлюк

Ю.П.Лозко