П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 листопада 2023 року місто Київ

справа № 752/1286/22

провадження №22-ц/824/7845/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Озеран Олексієм Сергійовичем,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М.,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивач, маючи заможних батьків, на початку 2013 року отримала від батька грошові кошти на придбання нерухомого майна, а саме - квартири. В подальшому, позивач внесла готівку на депозит, відповідно до виписки по операціям за період з 31 жовтня 2013 року по 30 листопада 2020 року по депозитному договору на ім`я (дівоче прізвище - ОСОБА_3 ) ОСОБА_1 сума депозитних вкладень в розмірі 190000 доларів США від 31 жовтня 2013 року строком на 1 рік. Також відповідно до звіту по транзакціях з використанням БПК, власник рахунку ОСОБА_1 , частину коштів, а саме 30000 Євро, 18 липня 2013 року позивач внесла готівкою на картковий рахунок в банк «ПУМБ» та 29 липня 2013 року позивач внесла готівкою на картковий рахунок в банк «ПУМБ» грошові кошти в сумі 25000 Євро (Відповідно до курсу валют на той час - 1518670 грн., 314988 грн. та 264967 грн.).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2013 року позивач придбала за 1091210 грн. житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0570 га, кадастровий номер :00:034:0196, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Станом на 30 жовтня 2013 року позивач була власницею нерухомого майна - квартири та грошових коштів - 190000 доларів США та 55000 Євро.

Шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований 1 листопада 2013 року. Від шлюбу подружжя має спільних малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 2 березня 2020 року подружжя припинили вести спільне господарство, шлюбні відносини припинені.

Між подружжям досягнуто згоди стосовно місця проживання спільних дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають разом з матір`ю.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 14 грудня 2020 року і до досягнення повноліття або ж зміни матеріального стану сторін.

Позивач, перебуваючи в шлюбі з відповідачем, за свої особисті кошти в сумі 1646960 грн. інвестувала в придбання нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 . Але у зв`язку з тим, що на той час між сторонами існували теплі та приязні стосунки і ніхто навіть не підозрював, що шлюб може бути розірваний, було вирішено договір укласти на ім`я відповідача.

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав № 112-160 від 14 листопада 2018 року покупець ОСОБА_2 придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_3 на умовах та в порядку, визначені у договорі.

Відповідно до акту прийму-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав № 112-160 від 14 листопада 2018 року 28 листопада 2018 року покупець ОСОБА_2 прийняв в поновному обсязі майнові права на квартиру АДРЕСА_3 - сплачена сума коштів 1646960 грн.(гроші, які належать позивачу), що відповідає 100% вартості майнових прав на квартиру.

Оскільки квартира АДРЕСА_3 придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу належного позивачу на праві особистої приватної власності майна, позивач вважає, що наявні підстави, визначені ст.57 СК України, для визнання даної квартири - особистою приватною власністю позивача.

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: транспортний засіб марки Ford Focus, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину спільно набутого за період шлюбу з ОСОБА_1 майна подружжя, а саме: ідеальну частину транспортного засобу, зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що до спільного майна подружжя, яке було набуто в інтересах сім`ї, за спільні кошти подружжя, але зареєстроване на ім`я відповідачки, та яке підлягає поділу, належить автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який придбаний подружжям за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 5 січня 2019 року в період шлюбу. Автомобіль був придбаний за 12000 доларів США, яким користується відповідач, позивач позбавлений можливості користуватись спірним майном, адже відповідач уникає будь-яких розмов щодо поділу майна, обговорення порядку користування ним та досягнення згоди щодо подальшої долі вказаного майна.

У вересні 2022 року ОСОБА_2 подав заяву, в який змінив предмет позову і просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію частки вартості майна автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що складає 138960,77 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 2500 грн. грошової компенсації частки вартості автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Озеран О.С. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача за первісним позовом у повному обсязі, а зустрічний позов залишити без задоволення. Апелянт вважає, що рішення є необґрунтованим і таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Розписка про отримання коштів в рахунок продажу нерухомості є як належним, так і допустимим доказом в даній справі. В даній розписці зазначено підстави, мету, сторони та інші відомості, що містять інформацію щодо предмета доказування, відтак такий доказ є належним. Також дана розписка дійсно складена за відсутності будь-яких порушень будь-якого порядку, встановленого законом та направлена на настання реальних наслідків, зокрема, для підтвердження розрахунку між сторонами правочину. Судом відхилено клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_7 , яка отримала зазначену розписку.

Судом першої інстанції не було взято до уваги обставини, на які наголошувалось позивачем, про те, що кошти, зокрема 11733,32 долари США та 3272,27 доларів США отримані позивачем саме за рахунок нарахування процентів річних за період дії депозитних договорів, а не за рахунок зняття грошових коштів з депозитних рахунків. Позивачем заявлено ряд клопотань та заяв, частину яких було відхилено судом, оскільки такі клопотання були заявлені вже після закриття підготовчого засідання. Але суд першої інстанції не вирішивши питання наданих стороною позивача заяв та клопотань, порушив право позивача на справедливий суд. В порушення вимог ст.212 ЦПК України суд першої інстанції не відобразив в оскаржуваному рішенні результати оцінки усіх доказів у справі і мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції не надав жодної оцінки запереченням, що викладені у відзиві на зустрічний позов, зокрема, позиції ОСОБА_1 , яка зазначала, що автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску був придбаний саме за кошти з продажу автомобіля марки Nissan Juke, які не належить до спільної сумісної власності одного з подружжя, то і відповідно і автомобіль марки Ford Focus, компенсацію за який бажає отримати ОСОБА_2 , не може бути поділений між подружжям після розірвання шлюбу, оскільки такий автомобіль вважається таким, що набутий за кошти, що були набуті до шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні клопотань про допит свідків та призначення психологічної експертизи, залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Озеран О.С. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лоза Д.І. заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просив судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, про що складено актовий запис № 818, що стверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 01 листопада 2013 року /а.с. 15, том 1/. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано /а.с. 37-39, том 1/.

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилось двоє дочок: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 16,17, том 1/.

14 листопада 2018 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР», як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 112-160, за умовами розділу 1 якого продавець продає, а покупець придбаває майнові права на квартиру АДРЕСА_4 . Покупцем здійснює оплату вартості майнових прав за об`єкт інвестування у розмірі 1 646 960 грн /а.с. 30-33, том 1/.

28 листопада 2018 року ОСОБА_2 видано довідку про набуття у власність майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , вказано про те, що сплачено грошові кошти у розмірі 1 646 960 грн. та цього ж дня між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» та ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 /а.с. 34, 35, том 1/.

Згідно інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 23 листопада 2021 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б. проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 ; підстава: дублікат договору купівлі-продажу майнових прав, серія 112-160, виданий 14 листопада 2018 року; дублікат довідки про повну оплату вартості майнових прав від 28 листопада 2018 року; дублікат довідки про право набуття у власність майнових прав від 28 листопада 2018 року; виписка з уточненого переліку інвесторів від 23 квітня 2019 року; дублікат акту прийому-передачі майнових прав на квартиру від 28 листопада 2018 року; дублікат акту прийому-передачі квартири покупцю від 23 квітня 2019 року /а.с. 51-52, том 1/.

Згідно висновку про вартість майна, складеного оцінювачем ТОВ «ЄЦП» ОСОБА_13 01 жовтня 2021 року, оціночна вартість об`єкту - квартири АДРЕСА_4 , становить 1 646 960 грн. /а.с. 18, том 1/.

Судом встановлено, що зі змісту листа начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 20 липня 2022 № 31/26-228 /а.с. 18-20, том 1/, та листа заступника начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 03 жовтня 2022 № 31/26-6311 /а.с. 26, том 2/ згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я ОСОБА_1 05 січня 2019 року зареєстрований транспортний засіб марки «FORD» модель «FOCUS», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_3 . На підставі договору комісії № 6436/21/1/012358 від 07 липня 2021 року та договору купівлі-продажу № 6436/21/1/012358 від 07 липня 2021 року, укладених у ТОВ «ВАВІЛОН», вказаний транспортний засіб був перереєстрований на нового власника ОСОБА_11 .

Згідно змісту листа начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 26 жовтня 2022 року № 31/98, сума продажу транспортного засобу транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_3 за договором комісії № 6436/21/1/012358 від 07 липня 2021 року та договором купівлі-продажу № 6436/21/1/012358 від 07 липня 2021 року, становить 5 000 грн. /а.с. 49, том 2/.

Отже, за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 01 листопада 2013 року по 25 лютого 2021 року, придбано наступне майно: квартиру № квартири АДРЕСА_4 ; транспортний засіб марки «FORD» модель «FOCUS», 2012 року випуску, VIN-код: НОМЕР_3 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що: сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 1 листопада 2013 року по 25 лютого 2021 року, у період якого придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_4 ; транспортний засіб марки Ford Focus, 2012 року випуску. Автомобіль був відчужений ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, доказів надання згоди ОСОБА_2 на продаж автомобіля матеріали справи не містять.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом, зокрема, про наявність особистих грошових коштів для придбання спірного нерухомого та рухомого майна, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. Станом на час придбання спірної квартири та спірного транспортного засобу, зокрема, станом на листопад 2018 року та січень 2019 року жодного руху грошових коштів по рахункам, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у 2013,2014 та 2015 роках, не було. Надану позивачем розписку про отримання нею коштів в сумі 45000 доларів США від продажу належного їй майна (будинку та земельної ділянки, які розташовані у м. Донецьку) суд відхилив як недопустимий доказ.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із вартості проданого ОСОБА_1 автомобіля, яка зазначена у договорі купівлі-продажу. При цьому, суд першої інстанції зазначив у рішенні, що учасникам процесу роз`яснювалось право на проведення автотоварознавчої експертизи з метою визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу самостійно чи на звернення до суду з відповідним клопотанням, однак таким процесуальним правом представники сторін не скористались.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з положеннями ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірне майно набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі, відповідно є їх спільної сумісною власністю, їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними.

Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1 , останньою у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти, які були витрачені на придбання спірного майна були отримані від продажу майна в м. Донецьк та депозитних вкладів колегія суддів вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

Як убачається зі звіту по транзакціях по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , відкритому у відділенні № 5 ПУМБ в м. Києві, власник рахунку - ОСОБА_1 за період з 18 липня 2013 року по 01 грудня 2020 року /а.с. 19-20, том 1/: 18 липня 2013 року ОСОБА_1 внесено на рахунок грошові кошти у розмірі 30 000 євро; 29 липня 2013 року ОСОБА_1 внесено на рахунок грошові кошти у розмірі 25 000 євро; 31жовтня 2013 року та 03 квітня 2014 року здійснено транзакції з перерахування грошових коштів у розмірі 18 581 євро на рахунок згідно договору № 24964657 від 31жовтня 2013 року та договору № 27858235 від 03 квітня 2014 року, відповідно.

З вказаного звіту вбачається, що останні транзакції по рахунку у виді зняття готівкових коштів мали місце у 2014 році та одна у липні 2015 року.

Як убачається з виписки по операціям за період з 31 жовтня 2013 року по 30 листопада 2020 року по депозитному договору № 24952188 від 31 жовтня 2013 року, 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 розміщено вклад у розмірі 190 000 доларів США. 02 листопада 2014 року вказаний вклад повернуто та здійснено виплату процентів за вкладом /а.с.36, том 1/.

З виписки по операціям за період з 12 травня 2015 року по 25 жовтня 2022 року по депозитному договору № 260711279 від 12 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПУМБ», вбачається, що 12 травня 2015 року ОСОБА_1 розміщено вклад у розмірі 155 070 доларів США. 11 серпня 2015 року вказаний вклад повернуто та здійснено виплату процентів за вкладом /а.с.60 том 2/.

01 лютого 2018 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим номером 140, за умовами якого ОСОБА_1 відчужено належний їй будинок АДРЕСА_2 , за ціною 67 542,73 грн. /а.с. 23-25, том 1/.

Того ж дня, між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим номером 141, за умовами якого ОСОБА_1 відчужено належну їй земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 68 427,15 грн /а.с.27-29, том1/.

До матеріалів справи позивачем додано, як на підтвердження походження грошових коштів копію розписки, складену 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 , за якою вона отримала грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США від продажу будинку та земельної ділянки з адресою: АДРЕСА_2 , однак колегія суддів не приймає її до уваги, оскільки вказана розписка не є допустимим доказом в розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23)).

Однак, в даному випадку відсутні підстави для застосування балансу вірогідностей, з урахуванням того, що надані ОСОБА_1 докази щодо коштів, які знаходились на депозитних рахунках мали місце у 2013, 2014 та 2015 роках. Станом на час придбання спірної квартири та спірного транспортного засобу, зокрема, станом на листопад 2018 року та січень 2019 року, жодного руху грошових коштів по зазначеним вище рахунках не було.

Крім того, від продажу майна ОСОБА_1 отримано грошові кошти у загальному розмірі 135 969,88 грн., а згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 112-160 від 14 листопада 2018 року вартість майнових прав за об`єкт інвестування складала 1 646 960 грн /а.с. 30-33, том 1/.

Отже, доказів на підтвердження того, що спірна квартира та автомобіль була про інвестована за рахунок коштів отриманих від продажу 01 лютого 2018 року квартири, яка була придбана відповідачем ОСОБА_1 у 2013 році, суду не надано. Самі по собі пояснення сторони у спорі не є доказами в розумінні ст.76 ЦПК України.

Оскільки ОСОБА_1 не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира і автомобіль належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині поділу автомобіля, то в цій частині висновки є правильними.

Автомобіль є річчю неподільною, користувався автомобілем відповідач, відповідно позивач має право на грошову компенсацію. Відповідачем в суді першої інстанції не оспорювалась визначена позивачем у позовній заяві вартість автомобіля.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та(або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Положеннями ч.3 ст.65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п.30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З системного аналізу норм сімейного законодавства, які регулюють майнові права подружжя, положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та правових позицій Верховного Суду, сформульованих у справах щодо поділу майна подружжя, можна зробити висновок, що поділу і натурі підлягає лише майно (грошові кошти), яке є в наявності на момент такого поділу, тобто існує як об`єкт матеріального світу, а у разі відчуження об`єкту права спільної сумісної власності одним з подружжя його вартість повинна враховуватись при поділі шляхом стягнення відповідної компенсації за умови, якщо другий з подружжя доведе, що таке майно було відчужене проти його волі і не в інтересах сім`ї.

Оскільки автомобіль знаходився у ОСОБА_1 і відповідно нею проданий , про що ОСОБА_2 не було відомо, останній має право на грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Озеран Олексієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 27 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус