КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/7728/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Кролівець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року в складі судді Ільєвої Т. Г. ,

встановив:

21.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на свою користь пеню у розмірі 38 438,30 доларів США за депозитним рахунком № НОМЕР_1 на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 16.09.2020 по 19.10.2020. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 лютого 2014 року через систему «Приват24» ОСОБА_2 в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 та внесено на цей рахунок 30 000 доларів США.

Навесні 2014 року, в зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, ОСОБА_1 неодноразово звертався до банку з вимогами поновити йому доступ до рахунку, але дані вимоги позивача банком виконані не були.

20.04.2017 в Головному офісі ПАТ КБ «ПриватБанк» було отримало заяву позивача від 13.04.2017 про необхідність переведення 30 000 доларів США вкладу та нарахованих на нього відсотків з рахунка № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 .

У зв`язку з тим, що банк свої зобов`язання щодо повернення коштів безпідставно не виконує, позивач був змушений звернутися з відповідним позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року (справа № 757/51774/17-ц), стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму 37 684,61 дол. США та 31 440,96 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється від виконання свого обов`язку повернути грошові кошти, не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 у справі 761/16124/15-ц, та наведеного у даній апеляційній скарзі відкоригованого розрахунку.

У разі застосування судом ст. 551 ЦК України, просить зменшити обсяг пені до обсягу присуджених відсотків за договором (до гривневого еквівалента присуджених відсотків). Усі судові витрати покласти на відповідача.

Свої доводи обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15, а тому ухвалене у справі судове рішення суперечить актуальній судовій практиці Верховного Суду.

Зазначає, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після такого звернення.

Банком не були виконані його законні вимоги і вклад разом з відсотками не виплачені на його вимогу, договір не припинив свою дію та не набув статусу розірваного, тому вимоги про стягнення пені є повністю обґрунтованою. При цьому базою нарахування пені є сума відсотків за вкладом, складає 7 684,61 доларів США.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Тузова В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Просить врахувати, що Верховний Суд у справі № 757/1632/20-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені встановив що з 21 серпня 2019 року на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", отже після дати 21 серпня 2019 року пеня не може нараховуватися та не підлягає стягненню. Оскільки пеня в даній справі нарахована у період після 21 серпня 2019 року, вимога про її стягнення не підлягала задоволенню.

Вказує, що не потребують доказуванню преюдиційні обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судове засідання представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д. А. не з`явився, просив розглядати справу без його участі. При розгляді справи врахувати позицію Верховного Суду в аналогічній справі №757/42452/20-ц.

В судовому засіданні представник АТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Тузова В. О. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не виконує рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року, залишену без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року про стягнення суми депозитного вкладу разом відсотками (справа №757/51774/17-ц), а тому повинен сплатити йому пеню за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу та відсотків на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 16.09.2020 по 19.10.2020 р. в розмірі 38 438,30 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту набрання 21 серпня 2019 року вищевказаним рішенням суду про стягнення депозитного вкладу законної сили на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Таким чином, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Правова позиція про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань і має наслідком настання відповідальності, визначеної частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Судом встановлено, що 13 лютого 2014 року ОСОБА_1 відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ КБ "ПриватБанк", на який перерахував грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США з належного йому в банку рахунку № НОМЕР_3 .

13 квітня 2017 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся з листом до голови правління АТ КБ "ПриватБанк", в якому просив повернути йому грошову суму в розмірі 30 000 доларів США шляхом перерахування з депозитного рахунку № НОМЕР_1 на картковий рахунок № НОМЕР_2 або видати через касу банку.

Розглянувши звернення позивача, АТ КБ "ПриватБанк" листом від 08 травня 2017 року повідомило, що в банку відсутній доступ до первинної документації за вищезгаданими рахунком, тому надати будь-яку інформацію не є можливим.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі №757/51774/17-ц , залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу, розміщеного на рахунку № НОМЕР_1 , в розмірі 30 000 доларів США, нараховані відсотки за період з 13 лютого до 12 березня 2014 року в розмірі 184,10 дол. США, ненараховані відсотки за період з 13 березня 2014 року до 24 квітня 2017 року в розмірі 7 489,32 дол. США, ненараховані відсотки за період з 25 квітня до 03 травня 2017 року в розмірі 7,40 дол. США, ненараховані відсотки за період з 04 травня 2017 року до 07 серпня 2018 року в розмірі 3,79 дол. США, три відсотки річних за період з 25 квітня 2017 року до 07 серпня 2018 року в розмірі 31 440,96 грн.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з позовом про захист прав споживачів та стягнення пені, в якому просив стягнути пеню за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу та відсотків на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів`за період з 14 січня 2019 року по 14 січня 2020 року ( в межах спеціальної позовної давності по вимогам про стягнення пені) в розмірі 412 646,47 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року (справа № 757/1623/20-ц) вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 1 044 994,24 грн за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів". В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 224 774,84 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті - залишено без змін.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Встановивши, що в порушення своїх зобов`язань відповідач не виконав вимогу вкладника щодо видачі належних йому грошових коштів за банківським вкладом, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на користь позивача пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" в розмірі 3% від суми невиплачених банком відсотків за вкладом. Однак, безпідставно не врахувавши правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 01 грудня 2021 року у справі №321/404/19, від 29 червня 2022 року у справі № 757/17252/18-ц, від 17 серпня 2022 року у справі №752/25444/18, апеляційний суд залишив поза увагою те, що після ухвалення судом рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням про стягнення депозитного вкладу законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просив стягнути з банку на свою користь пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14 січня 2019 року по 14 січня 2020 року (в межах спеціальної позовної давності, тобто за один останній рік до дня подання позову), тоді як рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 757/51774/17-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суму депозитного вкладу та невиплачені відсотки.

Таким чином, апеляційний суд безпідставно обчислив загальний розмір пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за весь період, за який позивач просив нарахувати пеню (з 14 січня 2019 року по 14 січня 2020 року), оскільки з моменту набрання 21 серпня 2019 року вищевказаним рішенням про стягнення депозитного вкладу законної сили на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак за період з 21 серпня 2019 року по 14 січня 2020 року пеня не підлягала нарахуванню.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що звертаючись до банку з заявою від 13 квітня 2017 року позивач не просив розірвати депозитний договір, а тому його вимога про стягнення пені до дня фактичного виконання зобов`язання є необґрунтованими.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Як вбачається з матеріалів справи, договір банківського вкладу між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було фактично припинено після ухвалення Печерським районним судом м. Києва 23.08.2018 рішення у справі № 757/51774/17-ц, яке набрало законної сили 21.08.2019, а тому між вкладником та банком припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу.

Доводи апеляційної скарги у тому, що договір банківського вкладу не було розірвано колегія суддів оцінює критично, оскільки звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 заявив вимогу про повернення банківського вкладу, відсотків та трьох відсотків річних, яка була задоволена судом, відтак виявив одностороннє бажання припинити договір банківського вкладу, що є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків як споживача послуг банка.

Посилання, що судове рішення не виконане відповідачем, та банківський вклад не повернуто позивачу, не свідчить про те, що договір банківського вкладу не було припинено між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

В постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються».

Загалом у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

В постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19 вказано, що з моменту розірвання договору депозиту нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу між сторонами припинено правовідносини за цим договором, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 757/49837/20-ц зазначено, що враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо розірвання на підставі заяви позивача про повернення банківського вкладу у зв`язку із закінченням строку його дії, стягнення на її користь суми вкладу та нарахованих процентів за період дії договору, а також положення частини другої статті 653 ЦК України, відсутні правові підстави для стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договірні відносини між сторонами припинилися за ініціативою позивача, а з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до даних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, є необґрунтованими, оскільки Верховним Судом у справі визначено саме порядок нарахування пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності таких правових підстав. Верховний Суд зазначив, що базою нарахування пені необхідно вважати розмір відсотків на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте у справі, що переглядається апеляційним судом, відсутні підстави для застосування положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про невірне застосування у цій справі судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зазначено, що за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на те, що Верховний Суд в постанові від 12 лютого 2023 року в справі №757/1623/20-ц по спору між тими самими сторонами з тих самих підстав дійшов висновку про те, що після 21 серпня 2019 року на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів", суд відхиляє доводи позивача про необхідність врахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №757/42452/20, відповідно до яких права позивачки як вкладника в період виконання судового рішення про стягнення сум неповернутих вкладів підлягають захисту шляхом стягнення 3% річних на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів ".

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2023 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук