КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/4970/21 Головуючий у 1 інстанції: Гринчак О.І.
провадження №22-ц/824/7750/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року та на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 09.11.2011 року.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі-Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Вказував, що відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом Відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно з якими обслуговується Відповідач.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Виконання відповідачем Договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. Згодом розмір кредитного ліміту збільшився до 19 000 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Зазначав, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу, однак порушив умови договору щодо своєчасного погашення кредиту.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.11.2011 в сумі 17521,01 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 1783,98 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описок та арифметичних помилок у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року у справі № 754/4970/21 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що судом не був досліджений належним чином розрахунок заборгованості за договором №б/н від 09.11.2011 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 16.03.2021 року.

Судом не доведено, що між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09.11.2011 року в супереч приписам ст.1054-1055 ЦК України.

Судом не доведено, що відповідач ОСОБА_1 підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку від 09.11.2011 року, вважала, що уклала з банком договір про надання банківських послуг.

Судом не доведено що існує заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 17521,01грн., яку позивач вважає заборгованістю по кредитному договору №б/н від 09.11.2011р.

Судом не доведено, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» мав право нараховувати та списувати, без укладення кредитного договору між сторонами, відсотки за користування коштами на карткових рахунках за період від жовтня 2016 року до лютого 2021 року в сумі 25587,73грн. (Додаток №2 до апеляційній скарги).

Судом не доведено, якою сумою користувалась відповідач ОСОБА_1 по картковим рахункам позивача АТ КБ «ПриватБанк» на протязі 10 років, з 13.04.2012р. по березень 2020р. Всього з 2012року по 2020рік було отримано та використано коштів банку -- 77577,89грн. (Додаток №1 до апеляційній скарги).

Судом не доведено, яку суму власних коштів відповідач ОСОБА_1 повернула на карткові рахунки позивачу АТ КБ «ПриватБанк» на протязі 10 років, а саме, від 13.04.2012 року до березня 2020 року. Всього від 2012 року до 2020 року було повернуто на карткові рахунки 84 436 грн 66 коп.

Також вказував, що судом не надано правової оцінки діям позивача АТ КБ «ПриватБанк», який, в порушення чинного законодавства, без укладення кредитного договору, погасив: заборгованість за нарахованими відсотками 143 грн 75 коп; заборгованість за простроченими відсотками 1 242 грн 31 коп.

Судом не надано правової оцінки діям позивача АТ КБ «ПриватБанк», який, в порушення чинного законодавства, без укладення кредитного договору, отримання рішення суду по стягненню заборгованості та згоди відповідача ОСОБА_1 , за власною ініціативою, списував кошти на протязі 6 місяців із всіх карткових рахунків відповідача ОСОБА_1 на «автоматичне погашення простроченої заборгованості». Так, від 04.05.2020 року до 30.10.2020 року банком було знято 2 859 грн 78 коп. та заблоковані кошти на «Скарбнички» у розмірі 84,4грн. (Додаток №1 до апеляційній скарги).

Крім того, ОСОБА_1 , випадково було знайдено в папці архіву «ПриватБанк» лист -повідомлення від 10.09.2020 року за № 326619 та підписом Заст. Директора Департаменту з управління проблемною заборгованістю І.Ю.Лєвашова та скріплене печаткою АТ КБ «ПриватБанк» «Для документів». Повідомлення було направлено простим листом Укрпоштою (на штемпелі дата відправки 28.09.2021 року). В повідомлені вказувалось, що станом на 10.09.2020 року, на думку позивача АТ КБ «ПриватБанк», сума мого боргу становить 3670 UAH (Національну валюту України - гривню - та її соту частку - копійку - введено в обіг під час грошової реформи 2-16 вересня 1996 року. Код валюти літерний - UAH, код валюти цифровий - 980, скорочена назва - грн, графічний символ - 8. Емісійний інститут - Національний банк України). Що повністю спростовує позивні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09.11.2011 року укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 16.03.2021 року. Цей доказ не подавався відповідачкою до Деснянського районного суду

м. Києва тому, що вона його знайшла в лютому 2023 року.

Також вказує, що судом не доведено, що між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09.11.2011 року всупереч приписам ст. 1054 та 1055 ЦК України.

Судом не було досліджена належним чином виписка по карткових рахунках відповідача ОСОБА_1 станом на 18.03.2021 року та не доведено, що виникла заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 17521,01грн.

При тому, судом в судовому рішенні досить детально дано обґрунтування у відмові задоволення позовних вимог щодо стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит.

Вважає, що судом грубо порушені ст.1054 та 1055 ЦК України та норми процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та зобов`язання Деснянського районного суду виправити описки, яки є в тексі і рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2022 року.

Скаргу обгрунтовує тим, що з тексту рішення незрозуміло хто повинен довести обставини.

Також, на аркуші 3 сторінки 5,1 та 2 абзаци рішення написано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «СОVID-19» із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено від 01 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року

№ 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.»

Вказує, що із наведеного уривка тексту рішення видно, що текст викладений не повний, взагалі незрозуміло на який період продовжено остаточно карантин. Також незрозуміло, що мав на увазі суддя, посилаючись на: постанову Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392; постанову Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500; постанову Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641; постанову Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760; постанову Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 року № 956; постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236.

Із наведених уривків судового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 , як відповідачка по справі

повинна мати юридичну освіту або найняти фахівця з права щоб зрозуміти, що повинен був написати в тексті рішення суддя.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, до задоволення не підлягають та дійшов висновку про стягнення в примусовому порядку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.11.2011 року у розмірі 17 521 грн 01 коп., що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту. В решті позовних вимог суд вважав необхідним відмовити.

Також суд зазначав, що підстав для виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішені немає, оскільки зазначення у судовому рішенні норм права не є опискою чи арифметичною помилкою, в розумінні статті 269 ЦПК України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 09.11.2011 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 09.11.2011.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до 11/14; № НОМЕР_2 з терміном дії до 01/18; № НОМЕР_3 з терміном дії до 11/21.

З виписки за договором (а.с.48-54) вбачається, що відповідач в період від 13.04.2012 року року до 01.02.2021 року користувався наданим позивачем кредитним картковим рахунком, в т.ч. неодноразово здійснював погашення кредиту, після чого знову користувався кредитними коштами. Крім того, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 09.11.2011, укладеним між ПриватБанком та клієнтом (а.с. 4-10), відповідно до якого у відповідача, станом на 16.03.2021 наявна заборгованість у загальному розмірі 22294,31 грн., яка складається із 17521,01 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 4773,30 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «КБ «ПриватБанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом вірно зазначено, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, та отримував кредитні кошти, що підтверджується випискою з рахунку.

Судом також враховано, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним.

Згідно з правовими висновками, наведеними в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20 (провадження №61-168 св 21) виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що за відповідачем станом на 16.03.2021 рахується заборгованість за тілом кредиту у сумі 17521,01 грн.

Як зазначалося вище, відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до усталених загальних правових висновків Верховного Суду щодо порядку застосування позовної давності, викладених, зокрема, в постановах від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3677/17, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до змісту цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 569/13606/17-ц, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Так як строк дії перевипущеної картки встановлено до листопада 2021 року, саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення тіла кредиту. Кредитор звернувся до суду з позовом у березні 2021 року, отже, строк звернення до суду з позовною заявою (позовна давність) не пропущений.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 17521,01 грн. були обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення.

Проте, суд, в обґрунтування вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 4773,30 грн. АТ «КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак такі доводи позивача вірно не були прийняті судом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.

Також суд враховував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, будь-яких заяв відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, чинних на момент видачі кредитної картки відповідачу, а також будь-яких Тарифів банку у цей період позивачем суду не надано, як не надано і доказів ознайомлення з ними відповідача.

За таких обставин суд не міг з`ясувати зміст умов та тарифів надання банківських послуг за відповідними картками, вид та тип цих карток тощо.

При цьому, суд вірно взяв до уваги, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АК «КБ «ПриватБанк» від 09.11.2011 процентна ставка не зазначена. Також у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15.

Враховуючи викладене, а також встановлені обставини про відсутність в матеріалах справи заяв відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в наступних редакціях і самих примірників Умов та Правил у нових редакціях, судом вірно відхилено доводи позивача про те, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, до задоволення не підлягали та дійшов висновку про стягнення в примусовому порядку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.11.2011 року у розмірі 17 521 грн 01 коп., що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту. В решті позовних вимог судом вірно відмовлено.

Також, суд першої інстанції вірно вважа відсутніми підстави для виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішені, оскільки заявниця вважає опискою виклад судом у рішенні положень ст.81 ЦПК України та приписів постанов Кабінету Міністрів України щодо установлення та продовження дії карантину на території України, а зазначення у судовому рішенні норм права не є опискою чи арифметичною помилкою в розумінні статті 269 ЦПК України.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року та ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: