Справа № 486/686/23
Провадження № 2/486/407/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Савіна О.І.,

при секретарі Салагорі С.О.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом особистої власності,

ВСТАНОВИВ:

01.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом особистої власності.В обґрунтування позову зазначає, що він та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 19.10.1991 року по 25.08.2009 року. Шлюб між ними було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №55 від 25.08.2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Первомайському району Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. У період шлюбу народився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 ним було про інвестовано квартиру АДРЕСА_1 . 25.05.1997 року він одержав в борг від своє матері ОСОБА_5 для купівлі однокімнатної квартири АДРЕСА_2 гроші в сумі 3200 доларів США, про що була складена розписка в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 30.05.1997 року та ОСОБА_3 під час їх шлюбу за домовленістю із ним, за його особисті кошти, уклала договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . 15.03.1998 року він одержав гроші в борг від своєї матері ОСОБА_3 для купівлі квартири АДРЕСА_1 в сумі 2800 доларів США в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У квартирі АДРЕСА_1 з 2002 року проживає його мати ОСОБА_8 . До розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_9 була домовленість про те, що вона оформить право власності на квартиру АДРЕСА_3 на нього, оскільки він подарував їй свою частку будинку. Просить суд визнати за ним ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 причину неявки суду не повідомила, про день, місце та час розгляду справи сповіщена вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що позичила синові кошти у сумі 3200 доларів у 1997 році, щоб останній купив квартиру. Пізніше вона знов позичила йому кошти у сумі 2800 доларів. У той час її син вже перебував у шлюбі. На сьогодні вона проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 та платить за комунальні послуги.

У судовому засіданні ОСОБА_6 показала, що у 25.05.1997 року її ОСОБА_1 та його дружина покликали бути свідком того, що останні позичали кошти у батьків ОСОБА_1 у сумі 3200 доларів. Пізніше у 1998 році останні позичали у батьків ОСОБА_1 кошти у сумі 2800 доларів з метою придбання трьохкімнатної квартири по АДРЕСА_5 . Розписки писав саме ОСОБА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_1 разом із дружиною позичали кошти у 1997 року у сумі 3200 доларів, а на наступний рік позичали кошти у сумі 2800 доларів, з метою придбання квартири. Розписку складав ОСОБА_1 .

Заслухавши позивача, його представника, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 25.08.2009 року шлюб між сторонами розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану по Первомайському району Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №55 від 2009 року.

З свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 15).

25.05.1997 року ОСОБА_1 одержав в борг від своєї матері ОСОБА_10 кошти в сумі 3200 доларів, що підтверджується розпискою та поясненнями свідків (а.с. 11).

15.03.1998 року ОСОБА_1 одержав в борг від своєї матері ОСОБА_10 кошти в сумі 2800 доларів, що також підтверджується розпискою та поясненнями свідків (а.с. 12).

Згідно з акту №19 про не проживання ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_4 з квітня 2000 року (а.с. 93).

Відповідно до договору обміну квартир від 30.03.1998 року ОСОБА_3 обміняла належну їй квартиру, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30.05.1997 року Дмитрієвою В.В. приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстром №303, №94 по АДРЕСА_6 , на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Згідно з технічного паспорту на квартиру, яка перебуває у власності ОСОБА_3 , квартира АДРЕСА_1 є трьохкімнатною, загальною площею 68,1 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м. (а.с. 16-17).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст. 70 Сімейного кодексу України, зазначено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Як вбачається з наявних у справі доказів, квартира за адресою: АДРЕСА_7 була придбана відповідачем 30.05.1997 року, однак за кошти, які отримував позивач (що підтверджується розпискою від 25.05.1997 року) та надав останній, яку, згідно з договору обміну квартир від 30.03.1998 року, пізніше обміняла на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, вислухавши всіх учасників процесу, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою власністю позивача, а тому поданий позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір, однак питання про відшкодування судового збору ним не ставилось.

Керуючись ст.ст. 4, 11-13, 76-78, 81, 89, 223, 264-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом особистої власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру АДРЕСА_1 об`єктом особистої власності.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні вступної і резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 18.12.2023 року.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О. І. Савін