ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3631/23 Справа № 209/2460/20 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири серії ВМІ №015203 від 13 червня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С.

З 15 липня 2011 року по 15 березня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі. Відповідач користувався вищезазначеною квартирою та зберігав там свої особисті речі, а згодом змінив у квартирі замки, в результаті чого позивач не може потрапити у помешкання.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення відповідача та стягнути судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати в розмірі 840,80 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач не скористалася своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., є власником квартири АДРЕСА_3 , що у свою чергу посвідчується також витягом з Державного реєстру правочину (а.с.5).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2011 року по 15 березня 2013 року, що підтверджується копією заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська (а.с.6) та копією ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року (а.с.7).

Згідно талону-повідомлення єдиного обліку №7110 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.9) та довідкою за матеріалами ЖЄОЗПВКП №7110 від 18 червня 2020 року (а.с.10) ОСОБА_2 звернулася до органів поліції із заявою на колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який чинить їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до квитанцій про оплату комунальних послуг (а.с.65-123) позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснювали оплату комунальних послуг за обслуговування квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки ОСББ «Перемога 25» від 08 липня 2020 року №12 ОСОБА_1 не проживає у кв. АДРЕСА_5 , де він зареєстрований з 05 серпня 2009 року та по теперішній час (а.с.124), а фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Також судом першої інстанції установлено, що рішенням Дніпровського районного суду від 14 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю та поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя було відмовлено (а.с.167-170).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року рішення Дніпровського районного суду від 14 вересня 2021 року залишено без змін та набрало законної сили (а.с.171-174).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено в судовому порядку його право на майно, яке він стверджував було набуте ним під час спільного проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу на праві спільної сумісної власності відповідно до положень до ч.1 ст.74 СК України, він не є власником спірної квартири та не належить до членів сім`ї власника квартири, має інше місце проживання відповідно до свого місця реєстрації: АДРЕСА_6 та своїм проживанням у спірній квартирі чинить позивачу як єдиному власнику майна перешкоди у його користуванні, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У частині першій статті 383 ЦК України та ст.150 ЖК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання особі іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що він безперервно проживає у спірній квартирі з 05 серпня 2009 року по теперішній час (більше 13 років), вселився у спірну квартиру у встановленому законом порядку, а саме за згодою ОСОБА_2 як член її сім`ї (чоловік), а отже у встановленому законом порядку набув права користування житловим приміщенням спірною квартирою. Проте, не зважаючи на зазначене, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що відповідач не довів права власності на спірну квартиру та має інше місце реєстрації. При цьому, скаржник звертав увагу, що саме по собі його проживання у спірній квартирі не є перешкодою для ОСОБА_2 у користуванні цією квартирою та не може бути підставою для виселення. Крім того, вказував, що належні та допустимі докази таких перешкод станом на момент винесення оскаржуваного рішення в матеріалах справи були відсутні.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Так, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі №143/1410/17 (провадження №61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».

Схожі за своїм змістом правові висновки також містяться у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №595/524/18 (провадження №61-12387св21).

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 .

При цьому, з талону-повідомлення єдиного обліку №7110 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.9) та довідки за матеріалами ЖЄОЗПВКП №7110 від 18 червня 2020 року (а.с.10) вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до органів поліції із заявою на колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який чинить їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Отже, доводи скаржника про те, що належні та допустимі докази таких перешкод станом на момент винесення оскаржуваного рішення в матеріалах справи були відсутні, є безпідставними.

Також судом першої інстанції було установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2011 року по 15 березня 2013 року.

Між тим, згідно договору купівлі-продажу квартири серії ВМІ №015203, посвідченого нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., спірну квартиру було придбано ОСОБА_2 13 червня 2009 року, тобто, до укладення шлюбу із відповідачем у справі.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду від 14 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року, у цивільній справі №209/2129/20 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю та поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, судом першої інстанції було враховано, що відповідно до довідки ОСББ «Перемога 25» від 08 липня 2020 року №12 ОСОБА_1 зареєстрований з 05 серпня 2009 року та по теперішній час у кв. АДРЕСА_5 , власником якої є батько відповідача ОСОБА_3 .

Натомість, стороною відповідача на спростування заявлених вимог будь-яких належних та допустимих доказів не було надано ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції, тоді як відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що відповідач не є власником спірної квартири та не належить до членів сім`ї власника квартири, проте своїм проживанням у спірній квартирі чинить позивачу як єдиному власнику майна перешкоди у користуванні, при цьому, ОСОБА_1 має інше місце проживання відповідно до свого місця реєстрації: АДРЕСА_6 , тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова