Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 750/4596/22

провадження № 61-12606св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - територіальна громада міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 вересня 2022 року у складі судді Требух Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , до складу спадщини після його смерті увійшло право власності на 8/25 частин квартири АДРЕСА_1 , котрі належали останньому на підставі договору дарування частини квартири від 12 серпня 2008 року. Заповіту померлий ОСОБА_2 не складав, спадкоємці за законом відсутні, спадкова справа до майна померлого не заводилася. У вересні 2019 року позивачка дізналася від співвласника квартири ОСОБА_3 про спадкове майно та звернулася до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із наміром оформити спадкові права після смерті громадянського чоловіка ОСОБА_2 , як за спадкоємцем четвертої черги, оскільки, вона фактично проживала із померлим спадкодавцем з березня 2004 року до дня його смерті однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, проте їй було надано роз`яснення про необхідність встановлення вказаного факту в судовому порядку. Одночасно позивачка обґрунтовуючи позовну заяву зазначила, що з березня 2004 року ОСОБА_2 проживав у належній їй квартирі АДРЕСА_2 де вони вели спільний побут, господарство та бюджет до дня смерті ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 кремацію його тіла та проведення ритуальних обрядів було здійснено ОСОБА_1 за власні кошти. Також позивачка мотивувала позовну заяву тим, що в неї наявне свідоцтво про смерть, дозвіл прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 від 22 листопада 2017 року на видачу цивільній дружині ОСОБА_1 тіла померлого спадкодавця, договір дарування частини квартири, повторно видане свідоцтво про народження спільної дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доказів проведення ритуальних обрядів, які здійснені за рахунок ОСОБА_1 , наявності у позивачки закордонного паспорта ОСОБА_2 та довідки про склад сім`ї від 01 березня 2017 року, спільними фотокарточками. Також зазначала, що факт спільного проживання можуть підтвердити свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила суд встановити факт того, що вона та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з березня 2004 року по день смерті ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 серпня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що є рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 13 травня 2020 року у справі № 750/11346/19, яке набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Чернігова про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із спадкодавцем по день його смерті та факту прийняття спадщини, тобто є рішення, яке набрало законної сили у справі, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравченко В. В., звернулася до суду з касаційною скаргою на ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій:

- не звернули увагу на те, що підстави та предмет заявленого позову відрізняються від тих підстав та предмету на яких ґрунтувалися позовні вимоги у справі № 750/11346/19, так в серпні 2022 року позивачка звернулася до суду з метою встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу, щоб в подальшому встановити батьківство померлого ОСОБА_2 над його біологічною дочкою ОСОБА_4 , а в 2019 році позовні вимоги стосувалися питання встановлення факту проживання спадкоємця разом із спадкодавцем понад 5 років до дня смерті останнього;

- проігнорували, що суб`єктний склад сторін у справах № 750/11346/19 та № 750/4596/22 також не є тотожним;

- не надали належну оцінку всім наявним у справі доказам у сукупності та окремо кожному, жодним чином не врахували доводи сторони позивача, грубо порушили право позивачки на доступ до суду;

- не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 552/4032/19, від 28 квітня 2020 року у справі № 645/8921/15, від 29 квітня 2021 року у справі № 683/179/18, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/21559/15-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 127/11015/17, 24 лютого 2020 року у справі № 676/2080/15-ц.

У лютому 2023 року від Чернігівської міської ради до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано з Деснянського районного суду міста Чернігова матеріали вищезазначеної цивільної справи № 750/4596/22 надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У січні 2023 року матеріали справи № 750/4596/22 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради та просила з метою створення їй умов для оформлення спадкових прав, як спадкоємцю за законом четвертої черги після ОСОБА_2 ; встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з березня 2004 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 ; встановити факт того, що ОСОБА_1 постійно проживала на день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, разом із ним за адресою: АДРЕСА_3 та фактично прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , до складу спадщини після його смерті увійшло право власності на 8/25 частини квартири АДРЕСА_1 , котрі належали останньому на підставі договору дарування частини квартири від 12 серпня 2008 року. Заповіту померлий ОСОБА_2 не складав, спадкоємці за законом відсутні, спадкова справа до майна померлого не заводилася. У вересні 2019 року позивачка дізналася від співвласника квартири ОСОБА_3 та звернулася до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із наміром оформити спадкові права після смерті громадянського чоловіка ОСОБА_2 , як за спадкоємцем четвертої черги, оскільки вона фактично проживала із померлим спадкодавцем з березня 2004 року до дня його смерті однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, проте їй було надано роз`яснення про необхідність встановлення вказаного факту в судовому порядку. Одночасно позивачка мотивуючи позовну заяву вказувала на те, що з березня 2004 року ОСОБА_2 проживав у її квартирі в АДРЕСА_3 , де вони вели спільний побут, господарство та бюджет до дня смерті ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 кремацію його тіла та проведення ритуальних обрядів було здійснено ОСОБА_1 за власні кошти. Факт прийняття спадщини після смерті спадкодавця позивачка обґрунтовувала наявністю в неї свідоцтва про смерть, дозволом прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 від 22 листопада 2017 року на видачу цивільній дружині ОСОБА_1 тіла померлого спадкодавця, договору дарування частини квартири, повторно виданим свідоцтвом про народження спільної дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доказів проведення ритуальних обрядів, які здійснені за рахунок ОСОБА_1 , наявності у позивачки закордонного паспорту ОСОБА_2 та довідки про склад сім`ї від 01 березня 2017 року. Також вказувала, що факт спільного проживання підтверджується свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2020 року у справі № 750/11346/19, залишеним в силі постановою Верховного суду від 01 червня 2022 року, у задоволенні такого позову ОСОБА_1 відмовлено.

У серпні 2022 року ОСОБА_1 знову звернулась до суду з позовом до територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), в якому просила суд встановити факт того, що вона та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з березня 2004 року до дня смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 . Позовну заяву обґрунтувала тотожними до попереднього позову мотивами.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 18 ЦПК України року судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальним правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Предмет позову у справі, яка переглядається, є тотожним предмету позову у справі № 750/11346/19, а саме встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з березня 2004 року до дня смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Також тотожними у справі, яка переглядається, та у справі 750/11346/19 є підстави позову: наявність у позивача певної документації, здійснення нею кремації, народження дитини, показами ідентичних свідків та спільними фотографіями з померлим.

Суб`єктний склад сторін у обох справах є ідентичним: (позивачка та відповідачка) ОСОБА_1 та територіальна громада міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради відповідно.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, установивши, що вже існує рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2020 року у справі № 750/11346/19, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, дійшли обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Sovtransavto Holding v. Ukraine», заява № 48553/99, та від 28 жовтня 1999 року у справі «Brumarescu v. Romania», заява № 28342/95, зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аргументи касаційної скарги щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій права позивачки на доступ до суду є необґрунтованим з огляду на таке.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

У рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Osman v. the United Kingdom», заява № 87/1997/871/1083, та у рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Kreuz v. Poland», заява № 28249/95, ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Тож складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Diya 97 v. Ukraine», заява № 19164/04).

Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що у даній справі та у справі № 750/11346/19, наявний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі, що право позивачки на доступ до суду не може вважатись порушеним.

Доводи касаційної скарги про те, що не підстави та предмет заявленого позову відрізняються від тих підстав та предмету на яких ґрунтувалися позовні вимоги у справі № 750/11346/19, так в серпні 2022 року позивачка звернулася до суду з метою встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу, щоб в подальшому встановити батьківство померлого ОСОБА_2 над його біологічною дочкою ОСОБА_4 , а в 2019 році позовні вимоги стосувалися питання встановлення факту проживання спадкоємця разом із спадкодавцем понад 5 років до дня смерті останнього, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами та встановленими у справі обставинами, які цілком підтверджують тотожність підстав, предмету і сторін у справі, яка переглядається та справі № 750/11346/19.

Крім того, Верховний Суд вважає, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не має жодних юридичних наслідків для встановлення факту батьківства. Натомість, такий факт підлягає встановленню судом окремо відповідно до заявленої позивачкою вимоги.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належну оцінку всім наявним у справі доказам у сукупності та окремо кожному, жодним чином не врахували доводи сторони позивачки є безпідставними, оскільки у процесі розгляду справи суди дослідили всі наявні у справі докази та доводи сторін спору, витребували та перевірили матеріали справи № 750/11346/19, проаналізували всі необхідні елементи в обох справах, здійснили аналіз та порівняння предмету, сторін, підстав позову та правильно встановили їх тотожність.

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 552/4032/19, від 28 квітня 2020 року у справі № 645/8921/15, від 29 квітня 2021 року у справі № 683/179/18, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/21559/15-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 127/11015/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 676/2080/15-ц, підлягають відхиленню з огляду на таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

У постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 552/4032/19, від 28 квітня 2020 року у справі № 645/8921/15, від 29 квітня 2021 року у справі № 683/179/18, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/21559/15-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 127/11015/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 676/2080/15-ц предметом спору є усунення від права спадкування за законом після померлого.

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц предметом спору є визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Натомість у справі, яка переглядається, предметом спору є встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже, у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного процесуального законодавства України, переоцінки доказів, незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій і не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляд касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
О. В. Ступак