Номер провадження: 22-ц/813/6161/23
Справа № 510/1446/22
Головуючий у першій інстанції Бошков І.Д.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2023 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Ренійська районна державна нотаріальна контора Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

встановив:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , у якості третьої особи зазначила Ренійську районну державну нотаріальну контору Одеської області та просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з 02 травня 2000 року до 12 липня 2021 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що з 02 травня 2000 року по 15 червня 2010 року вона проживала разом з ОСОБА_3 та її донькою від першого шлюбу ОСОБА_4 у квартирі її батьків розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .08 червня 2001 року ОСОБА_3 , отримав у спадщину будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в якому вони проживали з 15 червня 2010 року та вели спільне господарство.

Також позивачка зазначила, що 27 червня 2015 року за спільні кошти, вона та ОСОБА_3 придбали автомобільний причіп для ведення спільного господарства, а 06 червня 2019 року на позичені та заощаджені кошти від заробітної плати, пенсії, продажу м`яса, молока домашніх тварин, участі в виборчих компаніях вони придбали автомобіль марки «Рено» модель «Дастер» для ведення спільного господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, спадкоємцем за законом після смерті померлого є його син відповідач ОСОБА_1 .

З метою прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , яка складається, зокрема, з будинку з прилеглою земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , автомобілю марки «Рено» модель «Дастер», державний номер НОМЕР_1 , причепу, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2023 року вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та залишити позовні вимоги ОСОБА_2 без розгляду.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд розглянув справу без його участі, при цьому про дату, час і місце розгляду справи скаржник не був повідомлений належним чином, що призвело до порушення його процесуальних прав, і є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення; поза увагою суду залишилось те, що у цій справі між сторонами існує спір про право, тому скаржник вважає, що заявлені ОСОБА_2 до нього вимоги не підлягали вирішенню у порядку окремого провадження, що є підставою для залишення заяви ОСОБА_2 без розгляду; також скаржник вважає, що ОСОБА_2 не доведені підстави її вимог, а обставини які суд вважав встановленими зводяться до припущень, що є порушенням судом норм ЦПК України.

Правом на відзив ОСОБА_2 не скористалась.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Златі Д.С. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи убачається, що звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_2 місцем проживання відповідача ОСОБА_1 зазначила АДРЕСА_3 .

Водночас, із запитом про надання інформації про зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 суд першої інстанції звернувся до ВК Ренійської МР Ізмаїльського району , яка не є органом реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, які проживають у м. Одеса та від якого суд отримав відповідь про відсутність у Ренійської МР Ізмаїльського району інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 .

У подальшому, не отримавши інформації про актуальне місце проживання ОСОБА_1 суд першої інстанції направив копію ухвали про відкриття провадження, повістку та позовну заяву на адресу, яку зазначила ОСОБА_2 у позові.

Як убачається з конверту, що міститься в матеріалах справи, відправлення повернулось за закінченням терміну зберігання, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України не може вважатись доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Наведене узгоджується і з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 грудня 2018 року у справ №752/11896/17.

Про виклики у наступні судові засідання ОСОБА_1 повідомлявся судом першої інстанції через оголошення на власному офіційному веб-сайті судової влади України.

Дійсно, частиною 11 ст. 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Водночас колегія суддів зауважує, що оскільки судом першої інстанції не було вжито передбачених чинним ЦПК України заходів для з`ясування актуального зареєстрованого місця проживання відповідача, повідомлення останнього шляхом розміщення оголошення на власному офіційному веб-сайті судової влади України не може вважатись належним повідомленням про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, цю справу судом вирішено без участі ОСОБА_1 , водночас відомостей щодо належного повідомлення останнього судом про дату, час і місце розгляду справи матеріали справи не містять, тому посилання суду у тексті оскаржуваного рішення про належне повідомлення ОСОБА_1 , що стало підставою для розгляду справи по суті без його участі є передчасними, і не відповідають нормам процесуального закону, що відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про розгляд справи, і ця обставина підтверджується матеріалами справи.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якості третьої особи зазначила Ренійську районну державну нотаріальну контору Одеської області у якому просила суд про встановлення вказаного вище факту, встановлення якого заявниці необхідне для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з цим, суд першої інстанції у порушення норм процесуального закону, розглянув справу в порядку окремого провадження.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За частинами 3, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до вимог частин 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У цій справі, вимога ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем позивачкою висунута з певною правовою метою - реалізації в подальшому спадкових прав після померлого ОСОБА_3 , про що також наголошено позивачкою у поданій до суду позовній заяві та під час апеляційного перегляду справи.

Разом з цим, окрім встановлення зазначеного факту будь-яких вимог, спрямованих на поновлення порушених прав позивачки до відповідача не заявлено, тобто відсутня правова мета звернення до суду з таким позовом, оскільки не встановлено тих прав, свобод та інтересів особи, у зв`язку з вимогою про охорону яких особа вправі звертатися до суду.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів у правомочної особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачкою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. theUnitedKingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення вказаного факту є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання права власності на майно у порядку спадкування.

Встановлення ж факту про який заявлено позивачкою не має юридичного сенсу, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, тому такий факт встановленню судом не підлягає й у порядку позовного провадження, окремо від позовних вимог, обумовлених існуючим юридичним інтересом позивача.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивачка посилалася на те, що встановлення зазначеного факту необхідно для подальшої реалізації своїх прав щодо спадкового майна, і суд повинен був встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є відповідач відповідальним за це.

Проте, звертаючись до суду з позовом до відповідача, позивачка не зазначила, яким чином в результаті встановлення зазначеного факту відбудеться поновлення її прав, за захистом яких вона звернувся з позовом до суду. Невизнання відповідачем факту постійного проживання позивачки зі спадкодавцями на час відкриття спадщини не впливає на відновлення прав позивачки, спосіб захисту яких вона має право обирати на свій розсуд.

Отже, права позивачки не можуть бути захищені у обраний нею спосіб, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Щодо посилань скаржника про те, що у цій справі між сторонами існує спір про право, отже заявлені ОСОБА_2 вимоги не підлягали вирішенню у порядку окремого провадження, апеляційний суд зазначає, що дійсно, оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції у порядку окремого провадження, разом з тим, з матеріалів справи убачаться, що ОСОБА_6 звернулась до суду саме із позовною заявою, де зазначила ОСОБА_1 , як відповідача. Подальше визначення статусу ОСОБА_1 , як заінтересованиї особи, а позовної заяви, як заяви про встановлення факту у порядку окремого провадження відбулось за ініціативою суду першої інстанції, що на переконання апеляційного суду свідчить про неможливість покладення негативних наслідків цього, зокрема залишення позовної заяви без розгляду, на позивачку.

Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30), іншим доводам по суті справи, зазначеним скаржником у апеляційній скарзі, а також в представником позивача судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, колегія суддів оцінки не дає, як таким, що не вимагають детальної відповіді або спростування, з огляду на встановлення апеляційним судом факту обрання позивачкою неналежного способу захисту права, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Так, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з вказаних вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Ренійська районна державна нотаріальна контора Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицького

М.В. Назарова