СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4901/23

пр. № 2/759/2466/23

20 червня 2023 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Овдій В.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору недійсним в частині,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 р. адвокат Бутирін Я.Я., який представляє інтереси позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить визнати недійсним пункт 2.3., пункт 4 в частині всього іншого спільно набутого майна, яке сторони оцінили в 1490000,00 гривень і є еквівалентом 60000 доларів США, пункт 6 договору про поділ майна подружжя 24.10.2019 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Семащуком С.В., а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що після розірвання шлюбу між сторонами укладено договір про поділ майна подружжя за умовами якого позивач визнав, що в шлюбі було придбане майно, яке у договорі визначено як "інше майно" загальною вартістю 60000,00 доларів США, яке залишається у нього та одночасно взяв на себе обов`язок компенсувати ОСОБА_3 половину його вартості, тобто 30000,00 доларів США. Однак, не погоджується з тим, що в шлюбі було придбане майно загальною вартістю 60000,00 доларів США і стверджує, що через нерозуміння дійсної ситуації, вартості речей, джерела коштів для їх придбання, завантаженість роботою та іншими справами підписав договір з такими умовами. Зазначає, що саме під впливом помилки визнав, що в шлюбі було придбано майно саме на вказану суму. Справу просить вирішити керуючись ст. 229 ЦК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.03.2023 р. провадження у справі відкрито, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримує, вказує, що договір про поділ майна подружжя був укладений під впливом помилки, оскільки на той час він був згоден підписати договір, щоб розійтися із дружиною.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечує, зазначає, що сторони перебували у шлюбі, спільно заробляли грошові кошти та вкладали їх у майно. Причиною розірвання шлюбу і поділу майна стали дії ОСОБА_2 з приводу реєстрації права власності на будинок, який будувався за спільні кошти подружжя, на батька позивача за відсутності на це згоди дружини. Також повідомив суд про рішення Солом`янського районного суду м.Києва у справі №760/7022/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 24.10.2019 р.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.07.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб про що Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області складено актовий запис №320 та видано відповідне свідоцтво.

27.11.2019 р. Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (актовий запис №417).

Ще до розірвання шлюбу, 24.10.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1771, відповідно до п.1 якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за взаємною згодою даним договором здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Згідно п. 2.3. Інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1493400 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.

Згідно п.4. За домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить: - автомобіль марки Audi, модель А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; - все інше спільно набуте майно подружжя (побутові речі та дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1490400 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.

Згідно п. 6 договору, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 переходить у власність все інше майно подружжя (побутові речі та дрібне майно), що було набуто у спільну сумісну власність за весь період шлюбу, яке сторони оцінили на загальну суму 1490400 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, ОСОБА_2 зобов`язується компенсувати ОСОБА_3 половину вартості вищезазначеного спільного майна, у строк до двадцять третього жовтня 2022 року, рівними частинами в сумі 20733 грн., що є еквівалентом 833 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. ОСОБА_2 має право достроково сплатити всю суму вищезазначеної грошової компенсації, в саме: 746700 грн., що є еквівалентом 30000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.

Судом встановлено, що у березні 2020 року ОСОБА_3 звернулася із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором про поділ майна подружжя від 24.10.2019 року в розмірі 705 233,00 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 30000,00 грн та судовий збір. Вимоги мотивувала тим, що 07.07.2017 року між нею та відповідачем укладено шлюб, а 24.10.2019 року між сторонами укладено Договір про поділ майна подружжя. Вказує, що згідно п. 6 умов Договору відповідач зобов`язався компенсувати позивачу половину вартості спільного майна, що перейшло у його власність у строк до 23.10.2022, рівними частинами щомісяця в сумі 20 733 гривні, що є еквівалентом 833 долара США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного Договору, не пізніше 15 числа місяця, що є наступним місяцем, за який нараховується грошова компенсація на підставі даного Договору. Грошова компенсація повинна сплачуватися в гривнях за курсом НБУ, встановленим на дату здійснення платежу. Після розірвання шлюбу відповідач перерахував на рахунок позивача декілька платежів для виконання п. 6 умов Договору від 24.10.2019 р., а саме: 14.11.2019 р. - 12 000 грн; 15.11.2019 р. - 8 731 грн; 11.12.2019 р.- 5 000 грн; 11.12.2019 р. - 14 798 грн. Вказує, що у зв`язку з невиконанням умов Договору від 24.10.2019 р., позивач письмово звернулася до відповідача з вимогою-повідомленням від 25.01.2020 р. про погашення заборгованості за договором та дострокового (повного) повернення залишку коштів по Договору про поділ майна подружжя від 24.10.2019 р. Вказана вимога ОСОБА_2 отримана, однак відповіді чи платежів від останнього не надходило.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року (справа №760/7022/20) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором про поділ майна від 24.10.2019 року у розмірі 324 558,13 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 р. рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року залишено без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виді нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі №171/2190/17, а у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція також висловлена в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №752/18987/16-ц.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на вищевикладене посилання позивача на нерозуміння дійсної ситуації, вартості речей, джерела коштів для їх придбання, завантаженість роботою та іншими справами не може бути підставою для визнання окремих пунктів договору про поділ майна подружжя недійсним. Інших обставин, які згідно вимог ст. 229 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним судом не встановлено.

Суд вважає недоведеною підставу для визнання недійсним договору про поділ майна подружжя у вказаній позивачем частині, оскільки не було надано жодного доказу на підтвердження факту помилки ОСОБА_2 щодо умов договору. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, не може свідчити про наявність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Таким чином, для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами.

Керуючись ст.ст. 6-13,18,19,71-79,89, 259,263,264,265,268,273,279,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору недійсним в частині, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова