Номер провадження: 22-ц/813/761/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОМР Вишнивецької А.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна, -

в с т а н о в и в:

28 грудня 2018 року Одеська міська рада ( далі ОМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна, в якому просила суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 24,00 кв.м (реєстраційний номер нерухомого майна 101) та відшкодувати судові витрати, мотивуючи позовні вимоги тим, що 31 серпня 2018 року на адресу юридичного департаменту ОМР надійшов лист Київського районної адміністрації ОМР від 27.08.2018 за №188/01-10, яким повідомлено, що нежитлове приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одесі в особі ОМР, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 24.12.2007, виданого на підставі рішення виконкому ОМР від 01.11.2007 за №1197, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» за територіальною громадою в особі ОМР 10 січня 2008 року, внаслідок незаконної реєстрації права власності займають сторонні особи, що суперечить діючому законодавству України та порушує права територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, як власника такого майна.

Згідно акту обстеження нежитлового приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складеного старшим інспектором відділу КУ «Муніципальна служба комунальної власності ОМР» 15.05.2018, дану квартиру, а фактично нежиле приміщення, площею 24,0 кв.м займає ОСОБА_1 , який відповідно до договору купівлі- продажу є власником вказаного приміщення.

Первісно вказане нежитлове приміщення незаконно вибуло із власності громади у 2007 році на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року по справі №2-4456/07 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа: КП «ОМБТІ та РОН», про визнання права власності, яким визнано за ОСОБА_2 права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до штампу суду зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси набрало законної сили 29 червня 2007 року.

За заявою ОМР від 10.04.2008 про перегляд заочного рішення, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року скасовано, справу передано на новий судовий розгляд. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року позовну заяву позовом ОСОБА_2 до ОМР, третя особа: КП «ОМБТІ та РОН», про визнання права власності залишено без розгляду. Відповідно листа КП «ОМБТІ та РОН» ОМР від 14.12.2012 за №6946-12/170 станом на 31 грудня 2012 року право власності на нежитлове приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за територіальною громадою м. Одесі в особі ОМР.

Однак, користуючись тим, що заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року було чинним певний проміжок часу, незаконний власник ОСОБА_2 здійснив відчуження спірного приміщення на користь третіх осіб.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.11.2007 власником спірного об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 23,7 кв.м, житловою площею 20,5 кв.м, був ОСОБА_2 , за яким право власності зареєстровано на підставі рішення суду (справа №2-4456/07).

За договором купівлі-продажу від 21.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З. та зареєстрованого в реєстрі за №2182, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив вказану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,7 кв.м.

Наділі, за договором купівлі-продажу від 19.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А. та зареєстрованого в реєстрі за №688, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру за вказаною адресою.

В подальшому, за договором купівлі-продажу від 10.09.2014, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4-1298, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру за вказаною адресою.

Таким чином, квартира АДРЕСА_3 вибуло з комунальної власності територіального громади м. Одеси в особі ОМР незаконним шляхом та поза волею її власника.

Оскільки ОСОБА_2 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру (нежиле приміщення) то не мав правових підстав її відчужувати, а наступний правочин не спричинив виникнення у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином, у даному випадку спірне майно може бути витребувано у останнього власника ОСОБА_1 шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року задоволено клопотання позивача ОМР та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру (нежиле приміщення) АДРЕСА_1 , шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірну квартири (нежиле приміщення), реєстраційний номер нерухомого майна: 01, індексний номер 15696171, номер запису на право власності: 6949683 (т. 1, а.с 78).

Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2019 року позов ОМР до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна, задоволено. Суд витребував від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР (, місце реєстрації: 65004, м. Одеса, вул. Думська, 1) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 01) та вирішив питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року за заявою адвоката Данилюка Андрія Борисовича в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення від 20 травня 2020 року, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2019 року скасоване та справу призначено до розгляду.

17 червня 2020 року адвокат Данилюк А.Б. в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у позивача не має право на витребування майна, яке вже реконструйоване і має інші властивості ніж до реконструкції, а крім того витребування квартири у добросовісного набувача є втручанням у можливість вільного володіння майном та приведе до суттєвих порушень прав власника без відповідної компенсації. Крім того представник позивача вважав, що позивачем порушено строк позовної давності на витребування майна.

08 липня 2020 року позивач, ОМР, надала суду відповідь на відзив на позов, у якому просила суду позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що доводи представника відповідача ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позов є необґрунтованими. Так, спірне реконструйоване приміщення не має інші властивості ніж до реконструкції, скільки розбіжності в площі та статусу об`єкту нерухомого майна (нежитлове приміщення/квартира) відбулись саме в результате прийняття заочного рішення суду від 18 червня 2007 року по справі №2-4456/07, яке в подальшому було скасовано. ОСОБА_2 умисно ввів суд в оману щодо індивідуально визначених ознак даного об`єкту, з метою унеможливлення в справжньому власнику ОМР, поновити свої права та встановити тотожність реального об`єкту нерухомості та того, який виник внаслідок нібито реконструкції, проведеної ОСОБА_2 .. При співставленні витягів та технічних паспортів, виготовлених на спірний об`єкт (від 06 серпня 2007 року та від 08 лютого 2008 року), вбачається, що після нібито проведеної ОСОБА_2 реконструкції дійсно змінилась внутрішня конфігурація приміщення, проте сам об`єкт за своїми зовнішніми геометричними розмірами та місцем розташування відносно інших приміщень не змінився. ОМР, отримавши ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року у справі №4456/2007, присвоєно новий №2-5963/08, була впевнена в тому, що її право спірне нежитлове приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, поновлено, право власності на вказане приміщення зареєструвала за собою у первісному стані. Передбачити того, що права територіальної громади м. Одеси на даний об`єкт нерухомості можуть бути порушені ще рядом осіб, ОМР, не могла та не мала можливості. Отже, твердження представника про пропущення ОМР строку позовної давності, є необґрунтованими.

15 липня 2020 року адвокат Данилюк А.Б. в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду заперечення щодо відповіді на відзив на позовну заяву про витребування майна, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову внаслідок пропуска нею строку позовної давності.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОМР (, місце знаходження: м. Одеса, площа Думська, 1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), треті особи ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), про витребування квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року виправлено у рішенні суду від 27 жовтня 2020 року технічну помилку у даті складання повного судового рішення та зазначено, що датою складання повного рішення суду у справі №520/21427/18 за позовом ОМР до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна від добросовісного набувача є 06 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі позивач, ОМР, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток.

Третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 судові повістки неодноразово надсилались на усі відомі суду адреси місця їх проживання та адресу реєстрації, яка була надана Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція повернулась до суду із довідками поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Апеляційним судом також враховується, що ОСОБА_2 отримав апеляційну скаргу ОМР на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року та копію ухвали Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року, про що розписався в рекомендованому повідомленні про врученні поштового відправлення, а тому ОСОБА_2 достовірно відомо про наявність в провадженні апеляційного суду даної справи.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки судові повістки про виклик до суду були направлені, листом рекомендованою кореспонденцією, третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на усі відомі суду адреси місця їх проживання, та враховуючи, що отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення третіх осіб про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційним судом також враховується, що цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з січня 2021 року, тому учасники справи мали достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості в розгляді справи, надати суду додаткові докази чи клопотання, мали можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі, тобто в повному обсязі реалізувати свої права.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Данилюка А.Б. в інтересах відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, рухоме і нерухоме майно, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Згідно частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно пункту 30 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

За змістом статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Незаконне володіння це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року у справі №2-4456/07 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа: КП «ОМБТІ та РОН», про визнання права власності позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та визнано за останнім право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до штампу суду зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси набрало законної сили 29 червня 2007 року.

Згідно листа Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2008 заяву представника ОМР про перегляд заочного рішення суду у справі №2-4456/07 задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року скасовано, цивільну справу за вищевказаним позовом перереєстровано за №2-5963/08 та передано на новий судовий розгляд.

10 січня 2008 року нежитлове приміщення 1-го поверху № 521, загальною площею 24,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР. Відповідно до свідоцтва про право власності на нежиле приміщення першого поверху від 24.12.2007 за №521 вбачається, що власником зазначеного приміщення є територіальна громада м. Одеси в особі ОМР. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету ОМР від 01.11.2007 за №1197, а також відповідно до зазначеного свідоцтва та технічного паспорту на нежиле приміщення зазначене приміщення складається з нежилого приміщення першого поверху, загальною площею 24, 0 кв.м.

В подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року у справі №2-5963/08 позов ОСОБА_2 до ОМР, третя особа КП «ОМБТІ та РОН», про визнання права власності залишено без розгляду.

Згідно листа КП «БТІ» ОМР від 14.08.2018 за №6946-12/170 станом на 31 грудня 2012 року право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.11.2007 власником спірного об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_6 , яке складається з 23,72 кв.м, був ОСОБА_2 , за яким право власності на даний об`єкт зареєстровано на підставі рішення суду (справа №2-4456/07).

Згідно договору купівлі-продажу від 21.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З. та зареєстрованого в реєстрі за №2182, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 , площею 23,72 кв.м.

Надалі, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2008 власником квартири за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А. за №688, став ОСОБА_4 .

В подальшому власником квартири за вищевказаною адресою став ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , якому зазначене нерухоме майно належить на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2014, серія та номер 4-1298, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 10.09.2014, який був здійснений у відповідності до вимог законодавства України, а тому є добросовісним набувачем у розумінні вимог Цивільного кодексу України.

Права ОСОБА_1 як власника майна захищаються як Конституцією України та Цивільним кодексом Україна так і протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз. 1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз. 2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст. 1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016).

Верховним Судом у постанові від 13 листопаду 2019 року у справі №645/4220/16ц зроблений висновок про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням.

При розгляді даної справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 до моменту винесення рішення суду від 18 червня 2007 року користувався зазначеним нерухомим майном без відповідних правових підстав.

Крім того при розгляді позовних вимог ОМР як власника нежитлового приміщення, суд приймає до уваги, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 24,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та є тотожнім об`єктом квартирі АДРЕСА_7 зазначеного будинку ( відповідь КП БТІ від 04.08.2018, т. 1 а.с. 20) став об`єктом комунальної власності 24 грудня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення виконавчого комітету ОМР від 01.11.2007 за №1197 ( т. 1 а.с. 16).

Тобто на момент винесення рішення виконавчим комітетом та видачі свідоцтва про право власності зазначений об`єкт вже був реконструйованим та був власністю ОСОБА_2 по рішенню суду від 18 червня 2007 року, яке набрало законної сили 29 червня 2007 року.

Дані обставини дозволяють зробити висновок суду про те, що відповідальні особи територіальної громади неналежним чином виконували свій обов`язок щодо перевірки даного об`єкта нерухомості під час підготовки документації на отримання об`єкта нерухомості у власність а потім протягом майже шість років не користувались та не перевіряли стан об`єкту що привело до можливості у 2014 році здійснити відчуження об`єкта нерухомості добросовісному користувачу.

Бездіяльність представників територіальної громади в особі ОМР полягала і в тому, що про існування рішення суду, згідно якого об`єкт нерухомості був визнаний житловим приміщенням та переданий у право власності ОСОБА_2 стало відоме у 2008 році, та саме за заявою представника ОМР у 2008 році рішення суду було скасовано, однак жодних дій по перевірки реєстрації об`єкта нерухомості до 2018 року здійснено не було.

Також суд, при розгляді справи враховує той факт, що спірний об`єкт нерухомості в даний час є житловим приміщенням та місцем проживання відповідача, а тому витребування даного приміщення окрім втручання у права власності добросовісного набувача буде втручанням і в право на житло, яке захищено Конституцією України, Цивільним кодексом України та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якої проголошено, що 1. Кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб».

Суд також приймає до уваги що тривалий час після придбання спірного приміщення відповідач несе витрати по оплаті комунальних послуг, що також свідчить про вільне і мірне користування майном у вигляді житлового приміщення добросовісного набувача.

З боку представника позивача не надано доказів що подібне втручання є необхідним та не приведе до суттєвих порушень житлових прав відповідача.

Системний аналіз зазначених обставин дозволяє суду першої інстанції дійти до висновку, що позовні вимоги, пов`язані із витребуванням у добросовісного набувача житлового приміщення, є обґрунтованими та доведеними та не приведе до покладання на добросовісного набувача індивідуального та надмірного тягаря, що є неприпустимим порушенням його прав та законних інтересів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, № 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, ОМР доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_1 ..

Відповідачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, оскільки не вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Тому у даному відповідач може бути позбавлений належного йому майна із зазначених позивачем правових підстав.

Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 року у справі №199/4884/17 (провадження №61-3601св22) зроби в наступний правовий висновок: «Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі №1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18)».

Встановлено, що спірне нежитлове приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одесі в особі ОМР, вибуло з володіння ОМР на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2007 року по справі справа №2-4456/07, ухваленого щодо спірного майна, але в подальшому скасованого, а тому це майно вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_1 про те, що у позивача не має право на витребування майна, яке вже реконструйоване і має інші властивості ніж до реконструкції за таких підстав.

Розбіжності в площі та статусу об`єкту нерухомого майна (нежитлове приміщення/квартира) відбулись саме в результате прийняття заочного рішення суду від 18 червня 2007 року по справі №2-4456/07, яке в подальшому було скасовано. При співставленні витягів та технічних паспортів, виготовлених на спірний об`єкт (від 06.08.2007 та від 08.02.2008), вбачається, що після нібито проведеної ОСОБА_2 реконструкції дійсно змінилась внутрішня конфігурація приміщення, проте сам об`єкт за своїми зовнішніми геометричними розмірами та місцем розташування відносно інших приміщень не змінився. Отже, спірне майно може бути витребувано з чужого незаконного володіння.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні із положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача на витребування спірної квартири та правом відповідача ОСОБА_1 володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивача, оскільки відповідачем ОСОБА_1 не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг знати, що продавець не має права продавати спірне майно, оскільки не вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна, не зацікавився тим, яким чином набув право власності первісний власник спірного майна ОСОБА_2

«Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі №6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що у разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Тому, у разі, якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу» (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №520/6824/18 (провадження №61-7468св21)).

Отже, цивільне законодавство передбачає як право захисту права витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач ОСОБА_1 , пред`явивши відповідний позов про відшкодування вартості придбаної квартири в розмірі 272 408, 00 грн (т. 1, а.с. 120).

Застосовуючи презумпцію можливості та обов`язку позивача, ОМР, знати про стан своїх майнових прав, колегія суддів вважає, що позивач дбало ставилась до свого майна, що підтверджується своєчасним звернення до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2008 року.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У справі, що переглядаються відповідач ОСОБА_1 не набув охоронюваного законом права на мирне володіння майном у законний спосіб, тому позбавлення права на житло є пропорційним втручанням у його право на повагу до житла.

Відповідач ОСОБА_1 не довів, що спірне житло є його єдиним місцем проживання, згідно з наявної у справі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_1 має право власності на інше житло (т. 1, а.с. 113).

Щодо застосування строку позовної давності, заявленого адвокатом Данилюком А.Б..

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18)).

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до наступного правового висновку: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Звертаючись з позовом та обґрунтовуючи питання строку позовної давності, позивач, ОМР, послався на те, що, отримавши ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2008 року у справі №4456/2007, присвоєно новий №2-5963/08, була впевнена в тому, що її право спірне нежитлове приміщення першого поверху №521, загальною площею 24,0 кв.м, поновлено, право власності на вказане приміщення зареєструвала за собою у первісному стані. Передбачити того, що права територіальної громади м. Одеси на даний об`єкт нерухомості можуть бути порушені ще рядом осіб, ОМР, не могла та не мала можливості.

Таким чином, ОМР мала об`єктивну можливість довідатися про порушення свого права комунальної власності на спірне нежитлове приміщення лише 28 серпня 2018 року з листа Департаменту комунальної власності Одеського міської ради від 27.08.2018 за №01-13/3938 (т. 1, а.с. 15). При цьому відповідач ОСОБА_1 в свою чергу не довів належним чином, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що Одеська міська 28 грудня 2018 року звернулась до суду з позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку, що спірне нежитлове приміщення, незаконне реконструйовано у квартиру вибуло із власності позивача, ОМР, поза її волею, тому вона має право на витребування цього майна із володіння відповідача ОСОБА_1 , будь-які докази на підтвердження добросовісності набуття майна відповідачем відсутні. Отже задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідача спірної квартири не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що позивачем, ОМР, доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_1 порушує її право комунальної власності на спірне майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 106, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 12, 330, 38 8ЦК України, й у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі. У зв`язку з скасування рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню й ухвала суду першої інстанції від 14 грудня 2020 року про виправлення описки у судовому рішенні.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач, ОМР, понесла і документально підтвердила витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 762,00 грн (т. 1, а.с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 2 643,00 грн (т. 2, а.с. 140), тому у зв`язку із задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги присудженню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 4 405,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна, задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь територіальної громади міста Одеси в особі ОМР (, місце реєстрації: 65004, м. Одеса, площа Думська, 1) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 01).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради (, місце реєстрації: 65004, м. Одеса, площа Думська, 1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 4 405,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 25 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк