Справа № 752/6125/21
Провадження № 2/369/656/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28.06.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Світлак Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/6125/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав (вилучення запису),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав (вилучення запису).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що є дочкою ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкоємцем за законом.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. заведено спадкову справу № 16/2017.

Спадкоємцями майна померлого стали його дочка ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 офіційна дружина померлого.

До складу спадщини ввійшла земельна ділянка площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка належана ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на землю, виданого Віта-Поштовою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 27 грудня 1995 року. Акт зареєстровано у Книзі реєстрації державних актів про право власності на землю за № 27. Вказаній земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :02:005:504, цільове призначення для індивідуального садівництва.

24 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. відмовлено відповідачці ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_4 в зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та за відсутності згоди інших спадкоємців.

Відповідачка звернулася до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у справі № 752/11156/18ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, надано ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю три місяці з дня набрання законної сили рішенням суду.

На підставі вищевказаного рішення суду 19 жовтня 2020 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину, а саме на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва. Вказане свідоцтво зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 1025, а у спадковому реєстрі йому присвоєно № 66595966.

Того ж дня 19 жовтня 2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у справі № 752/11156/18ц та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про надання строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

З таких обставин позивачка переконана, що на час подання цієї позовної заяви відсутня правова підстава для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, а саме на 1/3 земельної ділянки 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва.

Враховуючи вищенаведене, позивачка просить суд:

1.визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 1025 від 19 жовтня 2020 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. на ім`я ОСОБА_2 ;

2.скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. від 19 жовтня 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обмежень за номером 54640319, яким було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на 1/3 земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, з одночасним виключенням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 38719674 від 19 жовтня 2020 року про реєстрацію права власності;

3.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Голосіївським районним судом м. Києва ухвалою від 09 березня 2021 року справу передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 22 червня 2021 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.

Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2021 року № 645 на підставі рішення Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення судді ОСОБА_5 та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді, відсторонення судді ОСОБА_5 від здійснення правосуддя, призначено повторний автоматизований розподіл справи між суддями та призначено справу судді Фінагеєвій І.О.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду.

В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності володів земельною ділянкою площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504, що підтверджується Державним актом про право власності на землю серії КВ, зареєстрованим у Книзі записів державних актів про право власності на землю за № 27 від 27 грудня 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4

11 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4

24 травня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. повідомила ОСОБА_2 про необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_2 не звернулася з такою заявою у передбачений законом шестимісячний строк.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у справі № 752/11156/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, позовні вимоги задоволено, надано ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини тривалістю у три місяці після набрання рішенням суду законної сили.

19 жовтня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину, відкриту після смерті ОСОБА_4 , а саме не 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504.

19 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої входила земельна ділянка площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504.

19 жовтня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 , а саме на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504.

09 листопада 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину, відкриту після смерті ОСОБА_4 , а саме не 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Так позивачка як спадкоємець за законом (дочка померлого) вважає порушеним її право на отримання у власність спадкового майна, оскільки на час подання цього позову приватним нотаріусом видано відповідачці свідоцтво про право на спадщину на частку нерухомого майна без відповідної на те правової підстави.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

До складу спадщини може входити нерухоме майно спадкодавця, право власності на яке не зареєстроване в установленому порядку, проте набуття такого права відбулось з дотриманням закону.

Якщо за життя спадкодавець не набув право власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває право власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які потрібні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18, провадження № 61-4523св21, сформульовано висновок, відповідно до якого у справах про визнання у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями стали його дочка ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_2

ОСОБА_1 оспорює право ОСОБА_2 на отримання свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що відповідачка звернулася з заявою про прийняття спадщини поза межами встановленого шестимісячного строку.

Переглядаючи в касаційному порядку рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, якими було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про надання додаткового строку для прийняття спадщини, Верховний Суд встановив, що ОСОБА_2 було пропущено без поважних причин строк для прийняття спадщини, а підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні, в зв`язку з чим скасував вищевказані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищевказана постанова Верховного Суду у справі № 752/11156/18-ц має для розгляду цієї справи преюдиційне значення, оскільки нею встановлено пропуск відповідачкою ОСОБА_2 строку для прийняття спадщини без поважних причин та вказана обставина не підлягає доказуванню.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 Верховний Суд зробив висновки про те, що у статті 1301 ЦК України як підстава визнання свідоцтва недійсним безпосередньо зазначено виключно неналежність права спадкування особі, на ім`я якої видане таке оспорюване свідоцтво. Це відбувається, зокрема, тоді у тому разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, які б давали їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 виснував, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За змістом пункту 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про право на спадщину.

На майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до частин першої та другої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування до видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, згідно з вимогами закону нотаріус уповноважений видати свідоцтво про право на спадщину особі, яка є спадкоємцем померлого, має право на прийняття спадщини та звернулася у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

З копії свідоцтва про право на спадщину від 19 жовтня 2020 року вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. було ідентифіковано ОСОБА_2 дружину померлого ОСОБА_4 , як спадкоємця майна на підставі статті 1261 ЦК України.

На час вчинення нотаріальної дії набрали законної сили рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, згідно з якими були задоволені позовні вимоги про надання ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Водночас, постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Отже, станом на час подання цієї позовної заяви відповідачка ОСОБА_2 є такою, яка звернулася з заявою про прийняття спадщини поза межами встановленого законом шестимісячного строку. Матеріали справи не містять доказів стосовно надання іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину, згоди на подання ОСОБА_2 , яка пропустила строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. Про таку незгоду свідчать також вимоги спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Врахуючи те, що станом на час подання цієї позовної заяви відповідачка ОСОБА_2 пропустила строк на звернення з заявою про прийняття спадщини, строк пропущений нею з неповажних причин, судом у задоволенні позову про надання додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено, а інші спадкоємці не надали згоди на звернення ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини, то суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 19 жовтня 2020 року, виданого ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. на спадщину після померлого ОСОБА_4 , а саме на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504.

Оскільки на підставі оспорюваного свідоцтва за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504, то за умови визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину підлягає скасуванню і рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень № 54640319, яким було зареєстроване право власності за ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку.

Щодо вимоги позивача про виключення запису № 38719674 від 19 жовтня 2020 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне спадкове майно, суд зазначає таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року, що набрав чинності 16 січня 2020 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на приписи ч. 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в частині виключення запису про право власності, оскільки такий спосіб не забезпечить відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, то зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (дві вимоги немайнового характеру) у розмірі 1 816,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав (вилучення запису) задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 19 жовтня 2020 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. ОСОБА_2 на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504, зареєстроване в реєстрі за № 1025.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54640319 від 19 жовтня 2020 року, яким було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,065 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:005:504.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1 816,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва