Постанова

Іменем України

29 червня 2023 року

м. Київ

справа № 752/2337/20

провадження № 61-4593св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Дмитро Миколайович, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, в складі судді Мазура Ю. Ю., від 13 вересня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів:

Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О., від 22 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Позов мотивований тим, що 29 жовтня 2018 року у будівлі станції технічного обслуговування автомобілів, яка знаходиться на території приватної садиби за адресою: АДРЕСА_1 , сталась пожежа, внаслідок якої було повністю знищено транспортний засіб марки «Fiat Doblo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав на праві власності позивачу.

За вказаним фактом пожежі в провадженні Голосіївського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0010008 від 30 жовтня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 194 КК України.

Згідно з технічним висновком № 132 щодо встановлення причин пожежі, яка сталася 29 жовтня 2018 року, встановлено, що найбільш ймовірною причиною пожежі є теплове займання горючих елементів у перекритті від димохідної труби під час топлення твердопаливного котла без догляду внаслідок порушення вимог Правил пожежної безпеки в України (розділ IV

п. 2.13) та прокладання димоходу опалювальних печей поверхнею горючих основ.

Відповідно до звіту № 71/11/18 про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 20 листопада 2018 року, вартість майнової шкоди становить 118 087,61 грн.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому, на думку позивача, саме відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, відповідно до статей 1187, 1192 ЦК України несе цивільно-правову відповідальність за завдану майнову шкоду, оскільки не забезпечила належне утримання майна.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з

ОСОБА_2 шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 208 087,61 грн, яка складається із майнової шкоди в розмірі

118 087,61 грн та 90 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі

10 000 грн.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що винуватість відповідача у спричиненні позивачу шкоди є недоведеною, а причини пожежі невстановленими. Відсутній безпосередній причинний зв`язок між завданою шкодою позивачу та діями відповідача, а жоден з наданих доказів на обґрунтування позову не містить в собі висновків про те, що саме відповідач будь-яким чином причетна до виникнення пожежі, що її поведінка є чи була неправомірною і призвела до спричинення шкоди позивачу.

Інших належних доказів про дійсні причини виникнення пожежі, з визначенням винних осіб, суду не надано, а дослідженими письмовими доказами спростовано презумпцію вини відповідача. Оцінивши надані докази, районний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що їх розмір є документально обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що відповідач на підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката надала належні та допустимі докази цих витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Д. М., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Д. М. подав касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 22 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У травні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Д. М., посилається на те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі

№ 905/1795/18, додатковій постанові Верховного Суду 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19, постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 922/3436/20,

від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували положення частини другої статті 134 ЦПК України, відповідно до якої у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого судового збору.

Вказує, що таблиця адвокатських послуг містить некоректні значення, що свідчить про необґрунтованість заявлених витрат.

Крім того, вартість послуг адвоката є явно завищеною, а розмір заявлених до відшкодування витрат - неспівмірним із категорією справи та предметом спору.

Відзив на касаційну скаргу не поданий

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому в іншій частині судом касаційної інстанції не перевіряються.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Органюк Ю. Ю. в суді першої інстанції надавав відповідачу правову допомогу на підставі договору-доручення про надання правничої допомоги від 29 квітня 2020 року та виданого на підставі цього договору ордеру серії КВ № 478135.

У відзиві на позовну заяву наведено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних представником Антоненко Л. Г. на загальну суму 27 000 грн, серед яких: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, написання відзиву, написання заяв, адвокатських запитів, клопотань, участь в судових засіданнях.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 04 травня 2020 року № 04/05 ОСОБА_2 сплатила адвокату Органюку Ю. Ю. 27 000 грн.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Д. М. заперечував проти заявленого відповідачем розміру судових витрат, посилаючись на те, відповідач не довів їх дійсності, необхідності, розумності з урахуванням складності справи та фінансового стану сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Дослідивши надані позивачем докази, а також взявши до уваги клопотання позивача про зменшення витрат на оплату послуг адвоката, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, стягуючи з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовано виходив з їх доведеності та правильно вважав вказану суму такою, що відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Доводи касаційної скарги з посиланням на неподання відповідачем попереднього розрахунку розміру судових витрат колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду.

У справі, яка переглядається, позивач мав можливість висловити свої міркування щодо обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу і такі заперечення були враховані судом першої інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин, встановлених у розглядуваній справі, не суперечать висновкам, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі

№ 904/4494/18, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, додатковій постанові Верховного Суду 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19, постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 922/3436/20, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, на які заявник посилається як на підставу касаційного оскарження судових рішень.

Доводи касаційної скарги, які спрямовані на переоцінку доказів, підлягають відхиленню, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Зважаючи на викладене, переглянувши оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, оскільки суди попередніх інстанцій, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції, постанови апеляційного суду та додаткової постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кравець Дмитро Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников