Справа № 243/2646/22
Провадження № 2/243/186/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 червня 2023 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючий - суддя Старовецький В.І.,

за участю секретаря судового засідання Петруся Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі наказу № 29-к про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2022 року, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російської Федерації про відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить нежитлове приміщення будівля, пристройка до магазину, в якій фактично знаходився магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному нежитловому приміщенні нею здійснювалась підприємницька діяльність із роздрібної торгівлі тканинами та супутніми товарами (фурнітурою), а також домашнім текстилем та нею здійснювався облік матеріально-товарних цінностей, з наступним внесенням даних щодо кількості та закупівельної вартості товару до програми обліку «Торгсофт». 24 лютого 2022 року російською федерацією здійснено вторгнення на територію України, внаслідок якого бойовими діями осягнуто значну територію Держави, в тому числі і Донецьку область. Внаслідок постійних обстрілів, близькості бойових дій до м. Лиман та постійної небезпеки для життя та здоров`я цивільних осіб, а також з огляду на пенсійний вік та проблеми зі здоров`ям, вона була позбавлена можливості вивезти товарно-матеріальні цінності, а також інші документи та устаткування, пов`язані зі здійсненням нею підприємницької діяльності. З соціальних мереж та зі слів мешканців м. Лиман, що евакуювались до безпечних міст та районів України, їй та її близьким стало відомо, що належне їй нежитлове приміщення магазин, постраждало від обстрілів та дій військовослужбовців армії рф. Зокрема, пошкоджено дах будівлі, вибито вікна та двері, викрадено товар. Таким чином, внаслідок злочинних дій російської федерації, нею втрачено контроль над бізнесом, чим завдано суттєвих збитків. Завдані їй матеріальні збитки складаються з: вартості товару, що залишився в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у нині окупованому м. Лиман; оціночної вартості нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; втраченої вигоди. Станом на 24 лютого 2022 року в магазині обліковувалось товару на загальну суму 4256712 гривень, що встановлено під час відповідного переобліку, однак практично ніяких документів на підтвердження цього в неї не лишилось, що безпосередньо обумовлено військовими діями. Оціночна вартість нежитлового приміщення підтверджується Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-04092746 від 26 серпня 2022 року, сформованою на порталі Фонду державного майна Україні та становить 2536226,55 гривень, що за курсом НБУ станом на 26 серпня 2022 року (36,56 гривень за 1 долар США) становить: 69371,62 долари США. Упущену вигоду від протиправних дій російської федерації, оцінює у 213750,00 гривень, зважаючи на відомості, що зафіксовані у річній податковій декларації 2021 рік, а саме за вказаний податковий період нею отримано доходу у розмірі 427500,00 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 427500,00 гривень доходу за рік : 12 місяців 2021 року = 35625,00 гривень (1229,30 долари США за курсом НБУ станом на 23 лютого 2022 року) доходу на місяць протягом якого відбувається агресія російської федерації. Крім того, відповідачем їй завдано значну моральну шкоду. Спричинена їй моральна шкода полягає в тому, що втративши усе належне їй в м. Лиман майно, вона зазнає постійних душевних страждань. Попри заяви вищого керівництва України щодо тривалості бойових дій та звільнення від російських загарбників території України, а також її особистих сподівань на те, що вона поверне своє майно, продовження відповідачем збройної агресії, наводить її на думку, про те, що все, що належало їй в м. Лиман, втрачено остаточно. Такі думки ще більше поглиблюють її душевні страждання. Окрім цього, вона відчуває постійну тривогу та переймається за власне здоров`я та життя через ведення росією агресивної війни проти Держави. В описаний вище бізнес нею вкладено значні кошти, це було справою усього її життя, і вона, будучи пенсіонером за віком, сподівалась на те, що наведений бізнес стане основним засобом для її матеріального забезпечення до кінця життя (з огляду на вкрай невеликий розмір пенсії). Зазначає, що обсяг вкладених в бізнес зусиль неможливо визначити у матеріальному виразі. Вказує на те, що відповідач, позбавивши її права розпоряджатись своїм майном як для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, заподіяв їй значної моральної шкоди. На даний час можливості відновити свій належний фінансовий стан, а, отже, належним чином забезпечувати себе та свою сім`ю, не має реальної можливості. Наразі з доходів в неї залишилась лише пенсія за віком, якої ледь вистачає на необхідне для існування. В ситуації, що склалась, вона не в змозі здійснити реальний обрахунок ні збитків, ні упущеної вигоди. Така методика з врахуванням тривалості збройної агресії відповідача - відсутня. З огляду на вищенаведене, заподіяну їй моральну шкоду оцінює в 1 мільйон доларів США. З огляду на викладене просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з російської федерації на її користь матеріальну шкоду у розмірі 223631,89 долари США (вартість втраченого товару на загальну суму 146884,47 долари США; вартість втраченого нерухомого майна у розмірі 69371,62 долар США; упущена вигода за 6 місяців у розмірі 7375,80 доларів США). Стягнути з Російської Федерації на її користь моральну шкоду у розмірі 1000000,00 доларів США.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 , яка повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач представник держави Російська Федерація про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин своєї неявки суду не повідомляв, відзив на позов не надавав, будь-яких інших заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду також не надходило.

Згідно зі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення.

Ухвалою суду від 30.06.2023 вирішено проводити заочний розгляд справи.

Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України

Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно Постанови ВРУ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 04.02.2016 року № 984-VIII місто ОСОБА_2 перейменовано на місто Лиман.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , є власником нежитлового приміщення будівлі, пристройки до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується: договором купівлі продажу № 1232 від 17.10.2013 року, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала будівлю, пристройку до магазину, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці земель Краснолиманської міської ради 0,0230 га (кадастровий :01:012:1077); Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 2917392, відповідно до якого ОСОБА_1 зареєстроване право приватної власності будівлі, пристройки до магазину розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього в судовому засіданні було досліджено Технічний паспорт № 10-2411 на нежитлову будівлю розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . З вказаної Технічної документації вбачається, що вона була розроблена КП «Бюро технічної інвентаризації» на замовлення власника будівлі - позивачки ОСОБА_1 . Загальна площа нежитлової будівлі складає 130,4 кв.м.

Відповідно до Договору оренди землі № 34 від 14.11.2014 між Краснолиманською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, 0,0230 га (кадастровий :01:012:1077), за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташована будівля магазину.

Крім цього в судовому засіданні було досліджено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення(поновлення) меж земельної ділянки натурі (на місцевості) (в оренду) ОСОБА_1 для розташування крамниці за адресою АДРЕСА_1 .

З Витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 014, вбачається, що земельна ділянка площею 0,0230 га (кадастровий :01:012:1077), розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності та призначена для обслуговування будівлі, пристройки до магазину.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність із роздрібної торгівлі тканинами та супутніми товарами (фурнітурою), а також домашнім текстилем. Вказане підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , Витягом з реєстру платників єдиного податку, карткою платника податків, відповідно до яких ОСОБА_1 сплачує податки за роздрібну торгівлю текстильними товарами в спеціалізованих магазинах.

Крім цього в судовому засіданні досліджені повідомлення про прийняття працівників на роботу, з яких вбачається, що ОСОБА_1 були прийняті на роботу до магазину в якості робітників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також копії трудового договору та копію розпорядження про прийняття на роботу.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації та обстрілів із використанням невстановленого виду озброєння снарядами невстановленого калібру міста Лиман Донецької області російськими окупаційними військами, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_1 було зруйновано. Крім цього з 23 травня 2022 року по 01 жовтня 2022 року місто Лиман перебувало під контролем російських окупаційних військ тому місто Лиман так і магазин були розкрадені мародерами. Зазначені докази підтверджуються скріншотами публікацій місцевих пабліків «Slavyansk News Siti», «Лиман ситуація новини», «Слов`янськ найкраще місто» додатку «Telegram», про факти крадіжок майна місцевих жителів які покинули свої будівлі, магазинів, господарств та інше.

В судовому засіданні також було досліджено фото магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме фото фасаду магазину, фото приміщення магазину з товарами: а саме тканинами та фурнітурою до окупації міста Лиман.

Факт руйнації магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено наступними доказами: фото на яких вказані зовнішні пошкодження, а саме вибиті вікна, пошкоджені двері, пошкоджені тканини в приміщенні магазину, зруйнована криша, часткова відсутність товарів. Крім цього було досліджено відео руйнації магазину, з якого вбачається що магазин зазнав значних пошкоджень, зруйноване подвіря на території магазину, стіни мають відбитки після обстрілів, в середині магазину зруйновані меблі, техника, пошкоджені двері, розбиті вікна, зіпсовані тканини та інше. Вказані фото та відеодокази мали місце станом на час деокупації міста Лиман.

Крім цього з матеріалів справи вбачається що 31.12.2022 року місто Лиман знову зазнало обстрілів, вказане підтверджується відеозаписом розташованому на офіційному сайті Національної поліції України. З досліджених у судовому засіданні фотодоказів датованих 31.12.2022 року вбачається, що фасад магазину зазнав ще більших руйнувань, та практично знищений, подвір`я магазину зруйноване. На відеозаписах приміщення магазину видно що його конструкція розбита вщент, вибиті вікна, пошкоджений дах та зруйнована його конструкція, зруйнована підлога та конструкція стін.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 000085, підтверджується внесення 10.03.2022 року відомостей про початок досудового розслідування за фактом обстрілу підрозділами збройних сил російської федерації місто Лиман Донецької області внаслідок чого пошкоджено приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », кримінальне правопорушення кваліфіковане за частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України . Крім цього в судовому засіданні було досліджено протокол огляду місця події від 18.11.2022 року, відповідно до якого оглянуто приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що знищено приміщення магазину внаслідок обстрілу невстановленого виду озброєння снарядами невстановленого калібру, внаслідок чого відсутні вікна, пошкоджений дах, ролети, кабель, майно магазину, маються сліди горіння,

На підтвердження відшкодування матеріальної шкоди, в судовому засіданні було досліджено витяг з облікової програми «Торгсофт», відповідно до якої загальна сума товарно-матеріальних цінностей магазину складала 1065747,00 гривень вказане підтверджується також товарними накладними наданими позивачем на підтвердження шкоди завданої внаслідок знищення товару.

Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-04092746 від 26 серпня 2022 року, сформованою на порталі Фонду державного майна Україні та становить 2574451,85 гривень.

Крім цього суд приймає до уваги розрахунок позивача стосовно упущеної вимоги від протиправних дій Російської Федерації, оціненої у 213750,00 гривень, зважаючи на відомості, що зафіксовані у річній податковій декларації 2021 рік, а саме за вказаний податковий період позивачем отримано доходу у розмірі 427500,00 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 427500,00 гривень доходу за рік : 12 місяців 2021 року = 35625,00 гривень доходу на місяць протягом якого відбувається агресія російської федерації. За шість місяців становить 213750 гривень.

Відповідно до данних електронної пенсійної справи ОСОБА_1 , остання отримує пенсію у розмірі 2300 гривень на місяць.

Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Згідно положень статей 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" (Підстави визначення підсудності справ судам України), - суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право", - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Положеннями частини 1 статті 15, пунктів 8, 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому спосіб захисту цивільних прав та інтересів може полягати, зокрема, у відшкодуванні збитків та інших способах відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень частин 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Враховуючи положення частини четвертої статті 22 Цивільного кодексу України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

24.02.2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Вказаний факт є загальновідомим, а відтак зазначена обставина не підлягає доказуванню згідно з частиною 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України.

Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (стаття 1 Закону України "Про оборону України").

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення Російської Федерації до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974.

На підставі ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відповідно до статті 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Зокрема, статті 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.

Крім того на підставі статті 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.

Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.

Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Факти знищення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та не можливістю здійснювати у ньому свою підприємницьку діяльність ОСОБА_1 підтверджується належними та допустимими доказами наданими позивачем та дослідженими судом в ході розгляду справи.

Приймаючи до уваги приписи статті 1166 Цивільного кодексу України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 6 статті 5 ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

При цьому, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Діями з боку Російської Федерації було порушено гарантоване статтею 41 Конституції України право власності ОСОБА_1 . Тобто, безпосереднім суб`єктом внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація

Сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації за якої ОСОБА_1 понесла істотні збитки та змушена відстоювати своє порушене відповідачем права в судовому порядку.

Приймаючи рішення за розглядом цієї справи судом враховано, що РФ, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пункт 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Російська Федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.

Аналогічну позицію щодо непоширення на Російську Федерацію судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом з тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення завданої їй майнової шкоди в грошовій одиниці доларах США, однак в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Гривневий еквівалент іноземної валюти,що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.

Вказаний правовий висновок відповідає постанові Великої Палати у справі №761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року (провадження № 14-134цс18).

В судовому засіданні встановлено, що загальна сума матеріальної шкоди заподіяної позивачу становить 3 853 948,85 гривень, яка складається із загальної суми товарно-матеріальних цінностей магазину 1065747,00 гривень, оціночної вартості об`єкта нерухомості 2574451,85 гривень, а також упущеної вимоги від протиправних дій Російської федерації - 213750,00 гривень. Враховуючи викладене, з огляду на те, що позивачу завдано матеріальної шкоди за обставин встановлених у справі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача збитків завданих знищенням нерухомого майна на суму 3 853 948,85 гривень, таким чином частково задовольнивши вимоги позивача в цій частині.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 статті 23 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, підпункт 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

Порушивши основоположні права і свободи позивача, Російська Федерація завдала йому тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії Російської Федерації проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність.

Крім того, знищення єдиного засобу для матеріального забезпечення життя особи завжди сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма. Така ситуація розірвала усі звичні зв`язки позивача. Оскільки була основним засобом отримання засобів для існування. В судовому засіданні встановлено, що позивачка отримує пенсію, вказане підтверджується електронними даними із пенсійної справи ОСОБА_1 , з якої вбачається, що остання отримує пенсію у розмірі 2300 гривень на місяць.

На переконання суду, позивачу завдано моральної шкоди за обставин встановлених у цій справі.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що позивачем доведено обставини на які він посилався як на підставу позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди завданої втратою основного засобу матеріального забезпечення в наслідок збройної агресії відповідача. Тому, беручи до уваги перебування позивача у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що призвело до позбавлення власного житла та речей, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 1000 000,00 грн., що підлягає стягненню на користь позивача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення майнової та моральної шкоди з Російської Федерації.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційною розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційною розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачка при поданні позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача з Російської Федерації на користь держави.

Загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача складає - 4 853 948,85 гривень (3 853 948,85 грн. + 1000 000,00 грн.).

Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (05 вересня 2022 року) позивачка повинна була сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову.

Максимальний розмір судового збору станом на 05 вересня 2022 року складав 12 405,00 гривень, що перевищує 1% від ціни позову.

Тому з відповідача на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12 405,00 гривень.

На підставі викладеного, ст.27 Конституції України, ст.ст.2, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, ст.ст. 2, 23, 1167, 1168 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Російської Федерації про відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи задовольнити частково.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 3 853 948,85 (три мільйони вісімсот п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень 85 копійок.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , моральну шкоду у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з держави Російської Федерації в дохід держави Україна судовий збір у розмірі 12 405,00 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Слов`янського міськрайонного суду В.І. Старовецький