Номер провадження: 22-ц/813/4228/23
Справа № 521/5654/21
Головуючий у першій інстанції Леонов О. С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Стахової Н.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гуденка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Болдузєва Ілона Ігорівна,

на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави в сумі 2300 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 травня 2020 року відповідач отримав від позивачки грошові кошти в сумі 2 300 дол. США на виконання раніше досягнутої домовленості, за якої позивачка повинна була сплатити на користь відповідача вказані грошові кошти, а відповідач зобов`язався сприяти позивачці у проведенні ремонтних робіт гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а у випадку якщо кошторис витрат на проведення ремонту значно перевищуватиме попередньо визначену сторонами суму у 1000 доларів, а також у випадку наявності інших перешкод у проведенні ремонтних робіт - зобов`язався повернути позивачці отримані від неї кошти. Факт передачі коштів зафіксовано розпискою від 10 травня 2020 року.

У подальшому 13 травня 2020 року позивачкою та ОСББ "Середня,9" укладено договір б/н про відшкодування витрат на утримання прибудинкової території, а 20 травня 2020 року ОСББ надало лист-повідомлення про відсутність заперечень на проведення нею ремонтних робіт з реконструкції гаража.

Проте, 22 травня 2022 року невідомий позивачці чоловік, який за його твердженнями діяв від імені ОСОБА_3 , повідомив, що вказаний гараж є складовою будівлі, яка належить на праві власності його довірителю. Водночас з отриманих позивачкою від відповідача договорів №59 від 26 травня 2010 року та №145 від 18 лютого 2013 року чітко не визначено індивідуальних ознак гаражу - предмету договорів, як і не убачається набуття відповідачем права розпоряджатись гаражем, начебто переданим позивачці.

Враховуючи наведене, позивачка вважає, що отриманні відповідачем кошти підлягають поверненню на підставі положень ст. 1212 ЦК України, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а отже вважає такий є неукладеним.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 908 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 14 000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Болдузєва І.І.,звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції помилково виснував про укладення між сторонами договору підряду, у той час, як між сторонами було достягнуто усної домовленості про сприяння відповідачем укладення позивачкою договору з утримання прибудинкової території з метою надання їй у використання нежитлового приміщення гаражу, яка була виконана належним чином, посилання ж позивачки про неможливість користування відповідним гаражем у зв`язку з його перебуванням у власності іншої особи не підтверджено жодними доказами.

За твердженнями скаржника позивачці не чиниться жодні перешкоди у користуванні нею гаражем, що могли б підтвердити світки, про допит яких заявляв відповідач у суді першої інстанції та у допиті який судом відмовлено.

Скаржник також звертає увагу на протиправність визначення судом суми грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача у іноземній валюті.

Окрім того, скаржник не погоджуючись із сумою, стягнутих з нього на користь позивачки витрат на правову допомогу, зазначив, що надані стороною позивачки докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу не містять інформації погодинної вартості наданих послуг, а отже стягнута судом сума не відповідає критерію реальності. Також скаржник не погоджується із співрозмірністю стягнутої суми складності справи.

У судовому засіданні представник скаржника адвокат Болдузєва І.І. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, представник позивачки адвокат Григоржевський М.С. заперечував проти задоволення скарги посилаючись на законність оскаржуваного рішення та необґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржника та представника позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі виходячи з такого.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що грошові кошти в розмірі 2300 доларів США отримані відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки жодних домовленостей щодо двоповерхової будівлі сараю між сторонами досягнуто не було, і хоча позивачкою не надано належних, достатніх і допустимих доказів укладення між сторонами договору на проведення ремонтних робіт, проте стороною відповідача визнано в судовому засіданні, що між сторонами не укладався договір підряду, договір купівлі-продажу спірного гаражу та жодних домовленостей щодо двоповерхової будівлі сараю між сторонами досягнуто не було.

Також суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу та недоведеність їх неспівмірності відповідачем.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , водночас зауважує про таке.

Як встановлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, позивачка проживає у квартирі АДРЕСА_2 , та у 2019 році, позивачка придбала транспортний засіб, у зв`язку із чим в неї виникла необхідність у придбанні місця для зберігання належного їй майна.

Під час спілкування ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_1 останній повідомив, що може допомогти позивачці з вирішенням набуття нею окремого гаражу та запропонував їй гараж, який розташований в безпосередній близькості від місця її проживання, за адресою: АДРЕСА_1 .

10 травня 2020 року ОСОБА_1 складено розписку про отримання ним від ОСОБА_2 2 300 дол. США за гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

За твердженнями позивачки вказану розписку складено, з огляду на досягнення сторонами домовленості про те, що вона мала сплатити відповідачу грошові кошти в сумі 2 300 дол.США, а відповідач в свою чергу зобов`язувався сприяти їй у проведенні ремонтних робіт, та у випадку якщо кошторис витрат на проведення ремонту значно перевищуватиме попередньо визначену сторонами суму у 1000 доларів, а також у випадку наявності інших перешкод у проведенні ремонтних робіт - зобов`язувався повернути позивачці отримані кошти.

За твердженнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву відповідна сума передана йому позивачкою, на підтвердження отримання від нього гаражу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що сторонами було досягнуто усної домовленості про сприяння ним укладенню між позивачкою ОСОБА_2 та ОСББ «Середня, 9» договору утримання прибудинкової території, у якості плати за що він і отримав відповідні грошові кошти.

Під час апеляційного перегляду справи, правова позиція сторони відповідача щодо спірних правовідносин сторін неодноразово змінювалася, водночас стосовно дійсної правової природи виданої відповідачем позивачці розписки, стороною скаржника суду зазначено не було.

Разом з цим, під час вирішення судом першої інстанції справи, стороною відповідача визнавалися обставини щодо отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2300 доларів США, саме за вказаний вище гараж, з посиланням при цьому, що жодної домовленості між сторонами досягнуто не було.

13 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСББ «Середня, 9» в особі голови правління Романюк Г.С. укладено договір з утримання прибудинкової території. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_2 фактично використовує нежитлове приміщення (гараж, сарай) № 26,27, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

20 травня 2020 року Головою правління ОСББ «Середня, 9» Романюк Г.С. було надано лист відповідно до якого вказане ОСББ не заперечує проти реконструкції та приведення в належний стан гаража і сараю № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Як убачається з матеріалів розгляду звернення ІТС ІПНП №9151 від 22 травня 2021 року, наданих Одеським районним управлінням поліції №1 ВП №3 ГУНП в Одеській області, 22 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла конфліктна ситуація з приводу спірного гаражу.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання)? це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 205 ЦК України встановлює, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Пунктом 3 частини 1 статті 2018 ЦК України визначено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Статтею 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Проаналізувавши зміст розписки від 10 травня 2020 року, що міститься у справі на а.с. 22, колегія суддів вважає, сторони не досягли згоди щодо істотних умов укладеного між ними правочину. Дійсно, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, разом з тим, зміст цієї розписки не дозволяє навіть ідентифікувати предмет такого договору, а отже і його вид.

Щодо посилань сторін про досягнення між ними певних усних домовленостей наслідком яких стала передача грошових коштів, колегія суддів зауважує, що позивачка та відповідач вказують про укладення між ними різних за змістом правочинів. Так, за посиланнями позивачки сторони досягли усної домовленості про укладення договору підряду, разом з тим не оформлюючи таку письмово не досягли згоди що її істотних умов. За доводами ж сторони відповідача у справі, складеною ним розпискою зафіксовано факт досягнення сторонами згоди щодо оплатної передачі ним гаражу позивачці чи то про сприяння ним укладенню між ОСОБА_2 та ОСББ «Середня, 9» договору утримання прибудинкової території.

Наведені розбіжності у трактуванні сторонами природи вказаного вище правочину, на переконання апеляційного суду додатково свідчать про недосягнення ними згоди щодо його істотних умов, а отже і про неукладеність.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦПК України, слід зробити висновок, що сторони наполягаючи кожен на своєї правової позиції мали довести такі обставини, водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності у учасників правочину внутрішньої волі на укладення договору підряду, а також договору передачі майнових прав на гараж.

Окрім того, щодо доводів скаржника про укладення між сторонами договору про передачу гаражу, який був виконаний, колегія суддів додатково звертає увагу на таке.

Дійсно, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Разом з цим, обставини цієї справи та докази, що містяться у справі унеможливлюють застосування викладеної вище правової позиції до спірних правовідносин сторін.

Так, матеріали справи не містять, а ОСОБА_1 у порушення вимог ст. 12 ,76-80 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достатніх доказів наявності у нього будь-яких майнових прав на гараж розташований за адресою: АДРЕСА_1 на день потенційного досягнення із позивачкою домовленостей щодо такого майна.

Дійсно, у матеріалах справи містяться копії договору №59 від 26 травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та КП «ЖКС «Хмельницький», відповідно до якого відповідач використовує гараж, площею 14 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_3 та договору №145 від 18 лютого 2013 року, укладеного між ним та КП «ЖКС «Хмельницький», відповідно до якого відповідач використовує гараж, розташований за адресою АДРЕСА_1 , строк дії договору з дня укладення до 18 лютого 2016 року.

Тож, апеляційний суд констатує, що зі змісту вказаних договорів, на які посилається ОСОБА_1 неможливо встановити, що станом на 10 травня 2020 року скаржник володів будь-яким речовим право на гараж № НОМЕР_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як і того що, попри перебування такого гаражу у нього в користуванні у період з 26 травня 2010 року по 18 лютого 2016 року відповідач мав право відчужувати права користування таким об`єктом третім особам.

Отже, факт укладення позивачкою договору с ОСББ «Середня, 9» про відшкодування витрат на утримання прибудинкової території сам по собі не підтверджує існування між нею і відповідачем будь-яких договірних правовідносин.

Таким чином, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 однак помилився у мотивах прийнятого рішення у зв`язку з чим мотивувальну частину рішення суду у зазначеній частині потрібно змінити, шляхом її викладення у редакції цієї постанови.

Щодо незгоди скаржника із сумою, стягнутих на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, із посиланням на її неспіврозмірність складності справи, ненадання стороною позивачки доказів погодинної вартості наданих послуг, та невідповідність фактично наданих адвокатом позивачці послуг та послуг згідно опису, колегія суддів зазначає про таке.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не має права втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України.

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21.

Сторони Договору №30-03/1 від 30 березня 2021 року про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням "Рижих, Григоржевський та партнери", узгодили фіксовану суму гонорару за надання будь-яких послуг з професійної правової (правничої) допомоги, необхідної у апеляційному перегляді цієї справи. Колегія суддів вважає, що наданий позивачці обсяг професійної правової (правничої) допомоги у цій справі (ознайомлення з наданими клієнтом документами та формування правової позиції, надання усної консультації клієнту, складання та подання адвокатського запиту, складання та подання позовної заяви, представництво інтересів в суді), з точки зору принципу розумності, відповідає представництву сторони у суді з приводу такого роду спору, враховуючи конкретні обставини цієї справи.

Водночас, колегія суддів зауважує, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Проте доводи скаржника про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, не містять обґрунтованих доводів щодо неспівмірності витрат, понесених позивачкою на правову допомогу, ОСОБА_1 не надано і доказів невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, а посилання останнього носять лише загальний характер, які фактично зводиться до незгоди із необхідністю відшкодувати заявлену суму судових витрат.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага нате, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява серія А №303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1-4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин допущена судом помилка у оцінці обставин справи не призвела до неправильного вирішення справи, водночас оскаржуване рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Отже апеляційна скарга ОСОБА_1 з наведених вище підстав підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Болдузєва Ілона Ігорівна, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено - 20 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Н.В. Стахова

М.В. Назарова