Ухвала

Іменем України

29 червня 2023 року

м. Київ

справа № 484/3885/22

провадження № 61-9137ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2023 року у складі судді Шикері І. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник - адвокат Загарія О. Д., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов обґрунтовано тим, що 29 грудня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті дружини відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 7,40 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 заведена Другою первомайською державною нотаріальною конторою 17 липня 2014 року за № 244/2014. Спадкоємцями, які прийняли спадщину є: ОСОБА_3 (спадкоємець за заповітом) та ОСОБА_2 (спадкоємець за законом). ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, 28 липня 2021 року звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Проте, постановою нотаріуса Другої первомайської державної нотаріальної контори від 28 липня 2021 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Причиною несвоєчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця є перебування з 03 грудня 2005 року по 13 серпня 2019 року в Державній установі «Райковецька виправна колонія (№ 78)» у зв`язку з відбуванням покарання, що підтверджується довідкою про звільнення серії ХМЛ № 24427. У період відбування покарання він отримував амбулаторне та стаціонарне лікування у зв`язку хворобою нирок, де було рекомендоване оперативне лікування та продовження консервативного лікування у закладах МОЗ України по кінцю строку відбування покарання. Після звільнення з місць позбавлення волі він продовжив лікування. Відбування спадкоємцем покарання у місцях позбавлення волі є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Вказані обставини позбавили його можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки пов`язані із об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, як спадкоємця, на вчинення цих дій. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 терміном три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що шестимісячний строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , сплинув 27 листопада 2014 року, позивач, будучи обізнаним про смерть спадкодавця, у визначений законом строк не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Причини, зазначені позивачем щодо пропуску шестимісячного строку для подачі такої заяви, суд визнає не поважними, адже позивач мав можливість вчинити дії щодо прийняття спадщини, шляхом надіслання заяви поштовою кореспонденцією до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та додатково вказував, що позивачем не було доведено, що перешкоджало йому після звільнення з місць позбавлення волі повернутися за місцем проживання його померлої дружини, як це зазначено у довідці про звільнення, звернутися до нотаріуса особисто або через засоби поштового зв`язку, не надано доказів того, що позивач вчиняв будь-які дії, спрямовані на отримання спадщини, яка залишилася після смерті його дружини.

У червні 2023 року представник ОСОБА_1 - Загарія О. Д. через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

Як підставу касаційного оскарження зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 357/13630/16-ц, від 05 жовтня 2021 року у справі № 291/1247/19, від 29 липня 2021 року у справі № 573/2300/20, від 02 червня 2021 року у справі № 155/1584/18, від 13 січня 2021 року у справі № 663/2151/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 761/10023/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Представник ОСОБА_1 - Загарія О. Д. у касаційній скарзі наголошує на тому, що суди безпідставно не врахували, що на момент смерті дружини він відбував покарання у виправній колонії, в період відбування покарання спілкувався з дружиною дуже рідко. Зазначав, що ОСОБА_4 мала прибути на побачення до ОСОБА_1 в кінці 2014 року, проте цього не відбулось через смерть останньої, про яку позивача ніхто не повідомив. З огляду на викладене вважає невірними позицію суду щодо обізнаності позивача про смерть дружини і можливість надсилання ним заяви про прийняття спадщини поштовою кореспонденцією до нотаріуса за місцем її відкриття, з чим погодився й апеляційний суд.

Крім того, заявник категорично не згодний з висновком суду щодо необхідності доведення позивачем що саме перешкоджало йому звернутись з заявою про прийняття спадщини після звільнення з місць позбавлення волі, у цьому аспекті вважає, що суди не врахували правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 357/13630/16-ц, зокрема, що законодавцем не надається ніякого значення тривалості періоду, який прийшов з дня закінчення строку для прийняття спадщини. Тому, вважає, що при вирішенні спору про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд досліджує виключно причини неприйняття спадщини в шестимісячний строк з дня її відкриття, тому дії чи бездіяльність позивача після спливу строку для прийняття спадщини жодного значення не мають.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про одруження, 29 грудня 2011 року, відділом реєстрації актів громадянського стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано шлюб та зроблено відповідний актовий запис № 263, тобто позивач, ОСОБА_1 , є чоловіком спадкодавця.

10 лютого 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, де на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належну їй земельну ділянку площею 7,40 га, розташовану на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, заповіла ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

За даними Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала АДРЕСА_1 . На час смерті разом з померлою за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований.

Згідно з довідкою про звільнення серії ХМЛ № 24423 ОСОБА_1 відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби з 03 грудня 2005 року по 13 серпня 2019 року.

За інформацією філії державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Хмельницькій області від 01 вересня 2021 року № 233 ОСОБА_1 під час відбування покарання перебував на обліку у лікаря терапевта медичної частини, отримував амбулаторне та стаціонарне лікування. Було рекомендовано оперативне лікування у закладах МО України по кінцю строку відбування покарання.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9583, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Коростенській центральній міській лікарні в період з 13 по 24 листопада 2019 року.

Згідно з відмостями спадкової справи № 244/2014, яка була заведена після смерті ОСОБА_4 , до Другої первомайської державної нотаріальної контори звернулися: 17 липня 2014 року з заявами про прийняття спадщини за законом племінниці померлої, а саме доньки рідного брата останньої - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які 21 листопада 2014 року звернулися із заявами про відкликання заяв про прийняття спадщини. Між тим, ОСОБА_2 24 листопада 2014 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини від 21 листопада 2014 року; 28 липня 2021 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся чоловік померлої ОСОБА_1 (позивач у справі). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та інше нерухоме майно, що належало ОСОБА_4 , з підстав пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини; 08 жовтня 2021 року через представника із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернулася ОСОБА_3 .

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Тлумачення змісту частини третьої статті 1272 ЦК України дає підстави віднести до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини відносяться причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними і істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у позивача об`єктивних, непереборних і істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті дружини. Суди правильно вказували, що позивачем не було доведено наявності підстав для задоволення його позову.

В період перебування в місцях позбавлення волі позивач мав можливість вчинити дії щодо прийняття спадщини шляхом надіслання заяви поштовою кореспонденцією до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2051/16-ц (провадження № 61-10307св18).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що судами при розгляді цієї справи не було враховано правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 357/13630/16-ц у зв`язку із тим, що у вказаній справі встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права у зв`язку з подією, яка сталась після 4 років з моменту відбуття позивачем покарання, натомість у справі, про перегляд якої подано скаргу, суд першої інстанції встановив, що позивач був обізнаним про смерть спадкодавця, а тому фактичні обставини у справі на яку посилається представник заявника та фактичні обставини у справі, яка переглядається не тотожні.

Викладені у касаційній скарзі міркування представника заявника про те, що при вирішенні спору про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд досліджує виключно причини неприйняття спадщини в шестимісячний строк з дня її відкриття, тому дії чи бездіяльність позивача після спливу строку для прийняття спадщини жодного значення не мають, Верховний Суд відхиляє з урахуванням наступного.

У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 953/15603/20 (провадження № 61-12451св21) зроблено висновок про те, що при оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізації особою права на прийняття спадщини. Перший період - період, визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), а другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що позивач не довів що саме перешкоджало йому після звільнення з місць позбавлення волі повернутися за місцем проживання померлої дружини та звернутися до нотаріуса особисто або через засоби поштового зв`язку, не надано доказів, що позивач вчиняв будь-які дії, спрямовані на отримання спадщини.

Крім того, згадане у касаційній скарзі посилання на окрему фразу з постанови Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 357/13630/16-ц, зокрема, що «законодавцем не надається ніякого значення тривалості періоду, який прийшов з дня закінчення строку для прийняття спадщини» є нерелевантним до цієї справи, оскільки зазначений висновок стосувався порядку обчислення позовної давності у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Посилання заявника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 291/1247/19, від 29 липня 2021 року у справі № 573/2300/20, від 02 червня 2021 року у справі № 155/1584/18, від 13 січня 2021 року у справі № 663/2151/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 761/10023/13-ц суд касаційної інстанції відхиляє, з урахуванням наступного.

У наведеній як приклад справі № 291/1247/19 позивач зазначав, що після смерті спадкодавця у спадщину не вступив, вчасно до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звернувся у зв`язку із значною відстанню від місця свого проживання до місця знаходження спадкового майна, скрутним матеріальним становищем, станом здоров`я та похилим віком, а також у зв`язку із відсутністю інформації щодо наявності спадкового майна - земельної ділянки. Верховний Суд погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанції стосовно неповажності вказаних позивачем причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини. Зокрема наголосив на тому, що позивач мав право звернутися із заявою про прийняття спадщини не лише безпосередньо особисто до нотаріуса, а й шляхом звернення до нотаріуса через свого представника, а також направивши письмову заяву на ім`я нотаріуса через пошту, що узгоджується з вимогами Порядку вчинення нотаріальних дій України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України.

У справі № 573/2300/20 Верховний Суд керувався тим, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій врахували, що з наданої позивачем медичної документації слідує, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні ще до смерті спадкодавця, та з 31 березня по 14 квітня 2006 року. З дня смерті спадкодавця, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом більше 15 років, позивачка, якій було достовірно відомо про смерть брата, жодним чином не вчинила будь-яких дій, спрямованих на отримання спадщини, яка залишилася після його смерті. Доказів, які підтверджували б те, що вона зверталася до нотаріуса з питанням прийняття спадщини не надано.

У справі № 155/1584/18 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які виходили з того, що батько позивача спадщину після смерті свого батька не прийняв, оскільки не проживав постійно із спадкодавцем та із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у визначений законом шестимісячний строк не звертався. На думку суду, юридична необізнаність батька позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини після смерті свого батька, подання ним позову до суду про визнання права власності на спадкове майно, при цьому не прийнявши спадщину, а також його хвороба, не є переконливим та достатніми доказами поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини. Крім того, суди у зазначеній справі вирішували питання про можливість застосування спадкової трансмісії у цих правовідносинах.

У справі № 663/2151/17 Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та похідної від нею вимоги про визначення кола спадкоємців. Зокрема, з урахуванням наступних обставин: позивачка знала про смерть сина, який помер у смт Масандра м. Ялти Автономної Республіки Крим, на момент смерті сина була особою похилого віку (94 роки), мала хвороби, проте такий стан не завадив їй звернутися за допомогою родичів 04 вересня 2017 року до приватного нотаріуса м. Генічеська Херсонської з метою складання заповіту та довіреності на ім`я особи, яка прийняла спадщину після смерті спадкодавця, що свідчить про наявність такої можливості і для звернення в межах строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина, апеляційний суд зазначив, що не може вважатись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини ускладнення пересування між окупованою територією АР Крим та підконтрольною Україні територією.

У справі № 761/10023/13-ц позивачка, як на підставу поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилалась на події, які виникли після укладення на її ім?я заповіту, оскільки подання такої заяви, за наведених вище обставин, не створювало б для неї жодних правових наслідків. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині у подальшому погодились апеляційний суд та Верховний Суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що обставини, на які посилається заявник, що, на її думку, перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини не є поважними, зробили висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи суди не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак