Справа №461/5410/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Євтушенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача ? адвокат Мартинюк Марія Русланівна

(01054, м. Київ, вул. М. Коцюбинського, 1, оф. 605)

до

відповідач ? Акціонерне товариство «Ідея Банк»

(79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ),

представник відповідача Трофімова Лариса Анатоліївна

(79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Головне управління Держпродспоживслужби в місті Києві

(04053, м. Київ, вул. Некрасовського, 10/8; )

представник третьої особи Пузир Ігор Володимирович

(04053, м. Київ, вул. Некрасовського, 10/8; )

про захист прав споживачів,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Адвокат Мартинюк М.Р., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держпродспоживслужби в місті Києві, про захист прав споживачів.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви, просить:

-визнати недійсними з моменту укладення кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», пункт 1.4.2 кредитного договору в частині за якою передбачено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця в терміни визначені згідно з актуальним графіком щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу;

-визнати недійсними з моменту укладення кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», пункт 1.5 Кредитного договору, починаючи з дати видачі кредиту та «Порядок повернення кредиту» в частині підпункту 7.4. даного «Графіку» інших послуг банку;

-визнати недійсною з моменту укладення договору умову кредитного договору кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» передбачену п. 1.5 в частині встановлення сплати страхового платежу;

-визнати недійсною з моменту укладення договору умову кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», передбачену 1.7, 2, 2.1, 2.2 договору в частині встановлення сплати страхового платежу;

-зобов`язати відповідача АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» платежів, що були оплачені в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а також зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок сплаченої в рахунок страхового платежу суми відповідно до кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року;

-cтягнути з відповідача неправомірно отриману від позивача суму у розмірі 29837,66 гривень, сплачену в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості за договором № G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року, а також суму у розмірі 15762,00, сплачену в рахунок страхового платежу за договором №G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року; а також суму у розмірі 16748,76,00,сплачену в рахунок страхового платежу за договором №Р25.00608.007163843 від12.11.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.11.2020 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Генеральний Кредитний договір № ГКД-522897.1 про відкриття відновлюваної кредитної лінії, в межах якої надаються кредити (Транші) на споживчі потреби.

На виконання Генерального Кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року було укладено Договір кредиту та страхування Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року про надання коштів у сумі 98450,00 гривень. На виконання Генерального Кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року було укладено Договір кредиту та страхування G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року про надання ОСОБА_1 коштів у сумі 120842,00 гривень.

Відповідно до п. 1.7 договору кредиту та страхування № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, банк надає позичальнику кредит для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 81701 грн. 24 коп. та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 16748 грн 76 коп.

Однак, позивач вважає, що її права, як позичальника, було порушено, оскільки договорами №Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року та № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року була включена плата за обслуговування кредитної заборгованості та інші послуги банку щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Зокрема, пунктами 1.4.2 договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та 1.5 Договору кредиту та страхування №Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості у формі оплати за інші послуги банку, що суперечить вимогам чинного законодавства. Умови кредитних договорів № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та Договору кредиту та страхування Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року у вищевказаних пунктах щодо внесення оплати за інші послуги банку та плату за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими та такими, що суперечать вимогам закону та порушують права позичальника, тому ці пункти слід визнати недійсними з моменту укладення договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених з часу укладення кредитного договору платежів та повернути переплачену суму.

Окрім того, ОСОБА_1 вказує, що у договорі № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року та № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та № G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року включено страховий платіж, який було встановлено всупереч бажанню останньої, що, за її твердженням, не є банківською послугою та суперечить вимогам законодавства.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.07.2023, позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві термін для усунення недоліків.

20.07.2023 у зв`язку з усуненням встановлених недоліків позовної заяви, ухвалою суду було відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Також, зобов`язано Акціонерне товариство «Ідея Банк», подати до Галицького районного суду міста Львова, кредитний договір № P25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк», а також виписку за кредитним договором № P25.00608.007163843 від 12.11.2020 року за весь час користування наведеним кредитом.

08.08.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач повністю не погоджується із заявленими вимогами, оскільки вважає такі необґрунтованими. Вказує, що волевиявлення сторін було вільним і направлене на отримання реальних наслідків договору, тобто як з боку позивача, з метою отримання кредитних коштів, так і з боку відповідача, з метою повернення виданих коштів і отримання прибутку, в тому числі за обслуговування кредиту. Оспорюваний кредитний договір був підписаний відповідачем власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші кредитного договору і кожен зі сторін отримав примірник вказаного договору. Позивач не відмовилася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, із заявою про роз`яснення окремих пунктів кредитного договору не зверталась. Таким чином, відповідач просить у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

11.08.2023 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві, надійшли письмові пояснення. Так, за твердженням представника вимоги позивача слід задовольнити у повному обсязі, оскільки кредитний договір містить несправедливі умови, такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що, у свою чергу, свідчить про недійсність такого правочину.

30.10.2023 від представника відповідача надійшла заява про зменшення правничих витрат(витрат на правову допомогу). Відповідно до наведеної заяви, сторона відповідача вважає, що розмір понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу не є пропорційним до предмета спору та складності справи, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг. Стверджує, що максимальний розмір послуг з надання правової допомоги у даній справі може становити 2000 грн., або ж взагалі у стягненні таких витрат слід відмовити.

12.12.2023, на виконання ухвали Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2023, представником відповідача надано копію договору кредиту та страхування №Р25.00608.007163843 від 12.11.2020; копію паспорту споживчого кредиту; копію таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит; виписка за кредитним договором з 12.11.2020 по 01.08.2023.

14.12.2023 від адвоката Мартинюк М.Р. надійшло клопотання про розгляд справи за її та позивача відсутності.

У судове засідання призначене на 13.12.2023, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи.

Суд враховує, що сторони обізнані про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять клопотання учасників про розгляд справи у їх відсутності, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та наведені заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступних доводів, мотивів та міркувань.

Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст.629,638 ЦК України).

Судом встановлено, що 12.11.2020 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Генеральний Кредитний договір № ГКД-522897.1 про відкриття відновлюваної кредитної лінії, в межах якої надаються кредити (Транші) на споживчі потреби.

Також між сторонами було укладено Договір кредиту та страхування Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року.

На виконання Генерального Кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року, ОСОБА_1 було видано транш за № G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року у сумі 120842,00 гривень.

Згідно п.1.1. кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020, його сторони погодили, що банк зобов`язується відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію, у межах котрої надавати йому кредит (транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язується повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування ними та інші платежі в порядку, розмірі та в строки (терміни), що передбачені цим договором та діючими тарифами банку. Максимальна сума заборгованості позичальника за наданими банком траншами становить 300000 грн., включаючи витрати на страхові платежі (у разі наявності). Рішення щодо надання кредитних коштів банком приймається за кожним траншем окремо та зобов`язання банку щодо надання траншів у рамках цього договору є відкличними.

Строк дії кредитної лінії становить 120 місяців з дати її відкриття, строк дії окремого Траншу, який надається Клієнту в рамках кредитної лінії, становить 60 місяців (п. 1.2. Кредитного договору).

У відповідності до п. 1.4.1. кредитного договору, за користування траншем позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на маржу Банку (10%), що на момент підписання кредитного договору становить 19,5% річних,

Відповідно до п. 1.4.2. даного договору, за обслуговування кредитної заборгованості банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни визначені згідно з актуальним Графіком щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу, що буде відображена в графіку платежів у конкретному цифровому виразі. Плата за обслуговування кредиту включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням засобів електронного зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі банку, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

08.04.2021 в рамках кредитного договору було видано транш за номером №G02.10701.007858083 у розмірі 120842 грн..

Згідно п.1.2.-1.4. договору кредиту та страхування Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , банк надає відповідачу кредит у розмірі 98450 грн. 00 коп. із фіксованою процентною ставкою у розмірі 1,99 % річних строком кредиту на 60 місяців.

Окрім процентної ставки, згідно п.1.5. кредитного договору, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку №1, як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

Відповідно до п.1.6. Договору кредиту та страхування, дата повернення кредиту 12.11.2025 року. Повернення заборгованості за Договором здійснюється через рахунок НОМЕР_2 , відкритий у банку згідно порядку повернення кредиту, викладеного у додатку №1 до даного договору.

Згідно п.1.7. договору кредиту та страхування Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 81701 грн. 24 коп. на рахунок НОМЕР_3 позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», МФО 336310, та клієнт доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту у розмірі 16748 грн. 76 коп., згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього Договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ПЗУ Україна СТРАХУВАННЯ ЖИТТЯ» в АТ «Ідея Банк» НОМЕР_4 .

Відповідно до п. 4. Паспорту споживчого кредиту Додатку № 1 до договору кредиту та страхування Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, банк встановив плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,90% щомісячно від початкової суми кредиту, згідно графіку у п. 5 починаючи з 3.77 % в перший місяць із зменшенням щомісячно на 0.030% до 2%.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, положення укладених між сторонами кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними.

Поряд з тим, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. (Постанова Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 204/8492/21 провадження №61-10602св22)

Згідно частин 1 та 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи з вищенаведеного, позовні вимоги про визнання окремих пунктів кредитних договорів № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, що встановлюють обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів є неналежним способом захисту права позивача, а отже не можуть бути задоволені.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з виписки за траншем №G02.10701.007858083 від 08.04.2021, наданим позичальнику у рамках кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020, ОСОБА_2 здійснювала внески на погашення кредиту, яку банком було зараховано як плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до виписки за кредитним договором Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року ОСОБА_2 здійснювала внески на погашення кредиту, яку банком було зараховано як плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 18262 грн. 49 коп.

Стосовно позовних вимог про визнання пунктів вищезазначених кредитних договорів в частині встановлення сплати страхового платежу, суд виходить з наступного.

Договір кредиту та страхування є змішаним договором, а саме: договором, у якому містяться елементи різних договорів (в даному випадку 1) кредиту (глава 71 ЦК України) та 2) страхування (глава 67 ЦК України), що відповідає положенням, які закріпленні у частині 2 статті 628 ЦК України. Відтак, до спірних правовідносин підлягає до застосування не тільки Закон України «Про споживче кредитування», але й законодавство, яке регламентує послуги страхування, які є платними, що і передбачено пунктом 1.5. кредитного договору №ГКД-522897.1 від 12.11.2020, а також п.п. 1.7, 2, 2.1, 2.2 кредитного договору Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування», укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем супровідних послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання супровідних послуг, зокрема, належить договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Таким чином, сплата страхового внеску за рахунок кредитних коштів узгоджується із умовами кредитного договору та законом, а отже доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Оцінюючи вимоги позивача про зобов`язання відповідача АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» платежів, що були оплачені в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а також стягнення з відповідача неправомірно отриманої від позивача суми у розмірі 29837,66 гривень, сплачену в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості за договором № G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року, а також суму у розмірі 15762,00, сплачену в рахунок страхового платежу за договором №G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року; а також суму у розмірі 16748,76,00,сплачену в рахунок страхового платежу за договором №Р25.00608.007163843 від12.11.2020 року, суд виходить з наступних мотивів та доводів.

Фактично позивач просить суд одночасно зобов`язати відповідача здійснити перерахунок її заборгованості задля зменшення суми боргу та стягнути кошти з банку, як неправомірно отримані. У цій ситуації фактично позивач вказує на те, що банк безпідставно отримав від неї кошти, у той час коли жодних доказів, передачі чи перерахунку коштів, окрім як коштів наведених у зазначених вище договорах матеріали справи не містять. Отже, у цій ситуації позивач отримала кредитні кошти, скористалась ними, частину коштів спрямувала за погодженням з банком на погашення кредиту, кредит фактично не погасила та просить суд ще додатково стягнути з банку кошти на її користь. Слід відзначити, що заявляючи такі вимоги позивач не надає жодних належних розрахунків щодо фактичного її боргу, навіть у тій частині яка нею не оспорюється. Таким чином, задоволення вимоги про стягнення коштів може призвести до ситуації коли позивач отримала кредитні кошти, не погасила борг навіть у тій частині, що нею визнається і отримає додатково кошти за рішенням суду, які повинні бути направлені на непогашення кредитної заборгованості. Така вимога позивача, на думку суду, є очевидно необґрунтованою та не відповідає засадам справедливості.

Водночас, у цій ситуації очевидним для суду є те, що встановлені вище обставини свідчать про необхідність здійснення перерахунку банком, який він добровільно робити не має наміру, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. Такі дії залежать від волевиявлення саме банку, а отже зобов`язання банку здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» платежів, що були оплачені в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а також стягнення з відповідача неправомірно отриманої від позивача суми у розмірі 29837,66 гривень, сплачену в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості за договором № G02.10701.007858083 від 08.04.2021 року, належним чином захистить права позивача та є адекватним та пропорційним способом захисту її прав.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. (Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Позивач, заявляючи вимоги про стягнення коштів повинен довести їх обґрунтованість, тобто іншими словами, у цій справі, заявляючи майнові вимоги до банку, позивач повинен обґрунтовувати їх не лише окремими фактами, а такими фактами з урахуванням характеру усіх правовідносин між позивачем та відповідачем, їх характером та обсягом.

Отже, зазначені вимоги підлягають до часткового задоволення.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, суд враховує, що у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Статтю 6 параграфу 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Отже, рішення судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнена від сплати судового збору. Отже, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1073 грн. 60 коп.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Доказів щодо понесення судових витрат позивачем суду не надано.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати АТ «Ідея Банк» провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № ГКД-522897.1 від 12.11.2020 року та кредитного договору № Р25.00608.007163843 від 12.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» платежів, що були оплачені в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача ? адвокат Мартинюк Марія Русланівна

(01054, м. Київ, вул. М. Коцюбинського, 1, оф. 605)

відповідач ? Акціонерне товариство «Ідея Банк»

(79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ),

представник відповідача Трофімова Лариса Анатоліївна

(79008, м. Львів, вул. Валова, 11, ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Головне управління Держпродспоживслужби в місті Києві

(04053, м. Київ, вул. Некрасовського, 10/8; )

представник третьої особи Пузир Ігор Володимирович

(04053, м. Київ, вул. Некрасовського, 10/8; )

Повний текст рішення складено 20 грудня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький