Справа № 202/6186/20
Провадження № 2/202/38/2023
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2023 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» про визнання умов договору недійсними та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 22.10.2018 року між нею, ОСОБА_1 , та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» був укладений Генеральний кредитний договір № ГКД.635194.1 про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку. Максимальний ліміт становить 300 000 грн.

Нею виконуються обов`язки за кредитним договором відповідно до графіку погашення заборгованості.

Однак за кредитним договором № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року до сум, що підлягають сплаті згідно з графіком, включається комісія (плата за обслуговування).

На думку позивача, нарахування комісії (плати за обслуговування) є незаконним.

Генеральний кредитний договір № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року в частині нарахування плати за обслуговування кредиту порушує її права як споживача.

Банк у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй всю необхідну інформацію щодо умов договору.

За цих підстав позивач просить визнати п. 1.4.2 Кредитного договору № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року, укладеного між нею, ОСОБА_1 , та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК», недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, здійснивши зарахування сплачених грошових коштів на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року в рахунок погашення суми тіла кредиту.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2020 року у справі було відкрите загальне позовне провадження.

Під час підготовчого провадження представником відповідача Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» Трофімовою Л.А. був поданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що відповідно до паспорта споживчого кредиту (інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 22.10.2018, який власноручно підписала позивач, остання підтвердила, що отримала та ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

Також позивач підтвердила отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптований договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснень наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, зокрема, в разі невиконання зобов`язань.

В додатку до паспорта споживчого кредиту зазначено детальний графік щомісячних платежів за кредитним договором.

Крім того, у кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту (п. 1.1), так і про процентну ставку за користування кредитом, розшифровка плати за обслуговування кредиту, що сплачується щомісячно в терміни в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором, порядок повернення кредиту, реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь срок користування кредитом.

Вважає, що кредитний договір укладений з додержанням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Звертає увагу, що статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредити, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Згідно з п. 4 Паспорта споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги.

На думку представника відповідача, в паспорті споживчого кредиту та графіку щомісячних платежів за кредитним договором було правомірно зазначено плату за обслуговування кредиту.

Відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача чи за інші дії, які банк здійснює на власну користь (за прийняття платежів від позичальника, укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди тощо).

Отже, чинним законодавством банку надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується постановою Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 467/555/19.

Тому вважає, що підстави для визнання умови кредитного договору недійсною немає та просить у задоволенні позову відмовити.

В свою чергу, позивачем була надана відповідь на відзив, в якій зазначено, що умови кредитного договору про встановлення плати за обслуговування кредиту є незаконними та несправедливим, у зв`язку з чим вона наполягає на задоволенні її позову.

Ухвалою суду від 21 березня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися.

З матеріалів справи вбачається, що позивач бажала приймати участь у судовому засіданні, однак з початку 2022 року перебуває за кордоном у зв`язку з воєнним станом в Україні.

При цьому 29 червня 2023 року від її представника адвоката Ружи І.В. надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він позов підтримав та просить задовольнити.

В свою чергу, відповідач Акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК» було належним чином повідомлено про розгляд справи.

В своєму відзиві на позов представник відповідача просив розглядати справу без його участі.

Отже, з огляду на позицію представників сторін та подання сторонами їх заяв по суті справи, а також усіх наявних у них доказів, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав:

Судом установлено, що 22 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК», назву якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_1 був укладений Генеральний кредитний договір № ГКД.635194.1.

Відповідно до умов цього договору банк зобов`язався відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавати кредити (транш) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язалася повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування ними та інші платежі в порядку, розмірі та в строки (терміни), що передбачені цим договором та діючими тарифами Банку.

Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 300 000 грн.

Строк дії кредитної лінії становить 120 місяців з дати відкриття кредитної лінії. Строк дії окремого траншу, який надається клієнту в рамках кредитної лінії, становить 60 місяців.

Пунктом 1.4 договору визначено, що за користування траншем позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на маржу банку, яка становить 15%. Змінна частина процентної ставки дорівнює потрійному значенню UIRD по депозитах в гривні строком 3 місяці за останній день попереднього місяця.

Процентна ставка на момент підписання договору становить 19,5% річних.

Згідно з пунктом 1.4.2 кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості банком позичальник сплачує плату щомісячно в терміни, визначені згідно з актуальним графіком щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу, що буде відображена в графіку платежів у конкретному цифровому виразі. Плата за обслуговування кредитної заборгованості сплачується позичальником за отримання наступних послуг, які вчиняються банком на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за договором: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Згідно з Паспортом споживчого кредиту визначено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,5 % щомісячно від початкової суми кожного траншу (кредиту) в рамках Генерального кредитного договору.

Відповідно до графіку щомісячних платежів за траншем № G01.10701.005405872 від 24.06.2019 до генерального кредитного договору № ГКД.635194.1 від 22.10.2018, банк надає позичальнику ОСОБА_1 кредит (транш) строком на 60 місяців на поточні потреби в сумі 52250 грн. і плата за обслуговування складає 1306 грн. 25 коп. щомісячно (п. 7.4).

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним п. 1.4.2 Генерального кредитного договору № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, позивач посилається на те, що такі умови є незаконними та несправедливим.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Водночас у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), зазначивши, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд враховує, що пунктом 1.4.2 Генерального кредитного договору, укладеного між сторонами, встановлено щомісячну плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Оплатний характер надання на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Надання інших послуг, непов`язаних із інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану в п. 1.4.2 договору плату умовами договору не передбачено.

Слід відзначити, що позивачем взагалі не надано доказів фактичного надання позивачу послуг, за які у п. 1.4.2 договору встановлено щомісячну плату.

Отже, оскільки позивачу як позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пункту 1.4.2 Генерального кредитного договору № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни, визначені згідно з актуальним графіком щомісячних платежів в розмірі 2,5% річних від початкової суми кожного траншу, що відображена в графіку платежів у конкретному цифровому виразі, є нікчемними.

В своєму позові ОСОБА_1 просила визнати недійсним п. 1.4.2 Генерального кредитного договору № ГКД.635194.1 від 22.10.2018 року та застосувати наслідки недійсності цього правочину шляхом зарахування сплачених грошових коштів в рахунок погашення кредиту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 1.4.2 кредитного договору не підлягають задоволенню.

Разом із тим, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Оскільки у судовому засіданні встановлено нікчемність п. 1.4.2 Генерального кредитного договору від 22.10.2018, укладеного між сторонами, та не надано належних доказів щодо розміру коштів, сплачених у рахунок оплати за обслуговування кредитної заборгованості, суд приходить до висновку, що у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину АТ «ІДЕЯ БАНК» слід зобов`язати здійснити позивачу перерахунок заборгованості за таким договором.

При розподілі судових витрат, суд враховує, що згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Оскільки позивач згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору за подання даного позову, суд вважає, що у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1051 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» про визнання умов договору недійсними та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК» здійснити перерахунок заборгованості за Генеральним кредитним договором № ГКД.635194.1 від 22 жовтня 2018 року, укладеним із ОСОБА_1 , з урахуванням нікчемності пункту 1.4.2 цього договору.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» у дохід держави судовий збір у сумі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК», місцезнаходження: м. Львів, вул. Валова, буд. 11, .

Суддя

Наталія Марченко