У Х В А Л А

30 червня 2023 року

м. Київ

справа № 754/2447/22

провадження № 61-8136ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Грушкою Володимиром Ігоревичем, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом про солідарне стягнення трьох процентів річних у розмірі 80 495,96 грн та курсової різниці - 818 091,82 грн.

Позов обгрунтований тим, що 17 жовтня 2016 року між сторонами укладений договір позики на суму 2 193 629,00 грн, що еквівалентно 85 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату укладення договору.

Договором позики встановлений строк повернення позики до 12 години ранку 16 грудня 2016 року.

17 жовтня 2016 року між сторонами укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики.

Погашення позики та процентів відбувається відповідно до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.

16 грудня 2016 року між сторонами укладений додатковий договір до договору позики, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг до 12 години ранку 17 березня 2017 року.

У забезпечення договору позики 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір поруки, згідно з яким ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати за зобов`язанням ОСОБА_2 , відповідно до договору позики від 17 жовтня 2016 року.

ОСОБА_2 вчасно не погашав позику за договором відповідно до графіка розрахунків. Відповідачам неодноразово надсилались та вручались претензії щодо неналежного виконання зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, а саме трьох процентів річних та курсової різниці.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року скасовано та прийнято постанову про солідарне стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 2 053 805,63 грн. Цей борг складається з основної суми заборгованості, без урахування неустойки, штрафу та трьох процентів річних від простроченої суми.

Викладені вище обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року, тому відповідно частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребують доказування.

Відповідно до пункту 4 договору позики від 17 жовтня 2016 року у випадку несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі двох процентів від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання та три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки кошти за договором позики не повернені, позивач вважає, що відповідачі повинні сплатити йому три проценти річних у розмірі 80 495,96 грн та курсову різницю - 818 091,82 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, позов задоволено частково.

Стягнено солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 80 495,96 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення курсової різниці.

Позивач скористався своїм правом і звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики з урахуванням того, що відповідач отримав позику у доларах США, мав право визначити суму боргу у доларах США, а не її еквівалент у національній валюті, тому вимоги про стягнення курсової різниці, як збитків, понесених із знеціненням валюти, є безпідставними.

Суд першої інстанції зазначив, що коливання (зміна) курсу валюти, що спричинила її курсову різницю, не є неправомірними діями боржника щодо невиконання зобов`язання, і відповідно це не може позбавити кредитора можливості отримати «реальний» очікуваний дохід.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 2 193 629,00 грн, що еквівалентно 85 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору.

Строк повернення позики визначений до 12 год 00 хв 16 грудня 2016 року.

У договорі є розписка про отримання 17 жовтня 2016 року позики у розмірі 85 000,00 дол. США.

До договору позики від 17 жовтня 2016 року укладено додатковий договір, відповідно до пункту 2.1 якого позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти у строк до 17 грудня 2016 року.

Відповідно до пункту 3.1 додаткового договору до договору позики від 17 жовтня 2016 року позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становлять 4,5 відсотки від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням для отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

16 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено додатковий договір, відповідно до пункту 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до 12 год 00 хв 17 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між позивачем та відповідачами укладено договір поруки від 17 жовтня 2016 року.

У забезпечення виконання за договором позики та додатковим договором до договору позики між позивачем (іпотекодержатель) та відповідачами (іпотекодавці) укладений договір іпотеки квартири від 17 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О. Л., № 1408.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року стягнено солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики, укладеним 17 жовтня 2016 року, у розмірі 28 652 911,53 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 травня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року скасовано та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено солідарно з відповідачів на користь позивача борг у розмірі 2 053 805, 63 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановами старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гудзь Р. В. та Федорченка Р. А. від 28 жовтня 2019 року, 31 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у розмірі 2 053 805,63 грн.

Постановою Верховного Суду від 23 липня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року залишено без змін.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу та підстави оскарження

У червні 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Грушку В. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року.

Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються в частині відмови у стягненні курсової різниці у розмірі 818 091,82 грн.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19, від 30 травня 2018 року у справі 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2017 року у справі № 6- 284цс17, від 21 грудня 2016 року у справі № 537/5098/15-ц, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №672/778/16-ц, провадження № 61-31310св18, від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.

Заявник зазначає, що у додатковому договорі зазначено, що позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти у строк до 17 грудня 2016 року.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Подавши позов до суду, ОСОБА_1 просив стягнути саме курсову різницю валют, оскільки у договорі позики визначено, що позичальник зобов`язується повернути позику у розмірі 2 193 629,00 грн, що еквівалентно 85 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору, а саме 17 жовтня 2016 року.

Суди встановили, що позивач звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за цим договором та постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року позов про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача борг у розмірі 2 053 805,63 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 частини першої статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Отже, курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Отже, відповідно до частини другої статті 533 ЦК України сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У цьому випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2017 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 2 193 629,00 грн є розміром заборгованості.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування підстав позову (обставин) покладається на сторону, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень, а їх недоведеність є підставою для відмови у позові.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів підстав для стягнення курсової різниці.

Верховний Суд погоджується з цими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки стягнення курсової різниці, як збитків, понесених із знеціненням валюти, є безпідставними, а позивач скористався своїм правом і звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, визначивши таку заборгованість у гривні, хоча надав позику в іноземній валюті і мав право визначити суму боргу у доларах США, а не її еквівалент у національній валюті.

Доводи касаційної скарги, про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику не заслуговують на увагу, оскільки позивач сам обрав такий спосіб стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті.

Посилання заявника на практику Верховного Суду хоча і стосуються повернення коштів за договором позики та втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США, проте не стосуються курсової різниці та не є подібними до правовідносин, які виникли у справі № 754/2447/22.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, зазначена ОСОБА_1 в касаційній скарзі, не підтвердилася.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Висновки

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Грушкою Володимиром Ігоревичем, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко