КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/775/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8466/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року, постановлену під головуванням судді Катющенко В.П., у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «МЗБК» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТДВ «МЗБК» грошові кошти в розмірі 649 072,54 грн., з яких 500 000,00 грн. - сума позики, інфляційні збитки - 132 387,61 грн., три проценти річних, що становить - 16 684,93 грн.

Позов обґрунтований тим, що 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ТДВ «МЗБК» в особі керівника ОСОБА_2 про надання їй безвідсоткової поворотної споживчої фінансової допомоги (позики) в сумі 500 000,00 грн. з поверненням суми не пізніше 15 календарних днів з дати отримання. 15 листопада 2021 року сторони підписали договір позики № б/н, відповідно до якого відповідачу було надано позику в розмірі 500 000,00 грн. з датою повернення 30 листопада 2021 року. На виконання взятих на себе зобов`язань ТДВ «МЗБК» перерахувало грошові кошти в розмірі 500 000,00 грн. на картковий рахунок відповідача. Відповідач грошові кошти в строки передбачені договором позики № б/н від 15 листопада 2021 року не повернула, з огляду на що позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення відповідної суми коштів в примусовому порядку (а.с. 1-2).

У березні 2023 року позивач подав до суду клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, у якому просив накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві, і знаходяться у відповідача чи в інших осіб.

В обґрунтування клопотання зазначав, що відповідач не здійснила жодного платежу для погашення боргу, звільнилася з роботи, що унеможливило стягнення заборгованості із заробітної плати. Вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань та створює умови, що істотно зменшують можливість отримати задоволення вимог в разі ухвалення рішення на користь позивача (а.с. 26).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року клопотання представника позивача ТДВ «МЗБК» - Заворотнюка М.С. про забезпечення позову ТДВ «МЗБК» до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать або підлягають передачі, або сплаті відповідачеві - ОСОБА_1 у межах ціни позову - 649 072,54 грн. (а.с. 34-35).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 04 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Єгоров С.О. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовити, стягнути судові витрати з позивача (а.с. 119-161).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що ухвала суду є незаконною, оскільки судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Вважає, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд першої інстанції фактично дослідив обґрунтованість позову та надав оцінку доказам по справі. При цьому, доводи позивача щодо стягнення коштів є припущеннями, оскільки не підтверджуються жодними доказами. Також позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань та створює умови, які істотно зменшують можливість отримати задоволення вимог позивача в разі ухвалення рішення, тобто не надано доказів вчинення відповідачем дій аби утруднити чи унеможливити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення. З огляду на наведене, суд першої інстанції під час розгляду клопотання ТДВ «МЗБК» про забезпечення позову дійшов хибного висновку про існування обставин, що можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду. Крім того, предметом спору є грошові кошти, тоді як заходи забезпечення позову вжито щодо майна відповідача, так і щодо грошових коштів, що не є адекватними заходами забезпечення позову.

12 червня 2023 року представник позивача - адвокат Тецька І.М. подала відзив в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (а.с. 179-191).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Єгоров С.О. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача - адвокат Тецька І.М. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою. Проте ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника- адвоката Єгорова С.О. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердив її представник- адвокат Єгоров С.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 171-178, 192)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог у цій справі є стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ТДВ «МЗБК» грошових коштів в розмірі 649 072,54 грн. за договором позики.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що між сторонами виник спір щодо неповернення суми позики за договором позики від 15 листопада 2021 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать або підлягають передачі, або сплаті відповідачеві ОСОБА_1 у межах ціни позову 649 072,54 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вид забезпечення є співмірним з заявленими позовними вимогами та наявні підстави вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З таким висновком колегія суддів погодилась та вважає його правильним, з огляду на предмет позову у даній справі, яким є стягнення боргу за договором позики. Такий захід забезпечення позову, як арешт майна та грошових коштів, є співмірним із заявленими позивачем вимогами позовної заяви.

Таким чином, суд першої інстанції, урахувавши вимоги щодо співмірності обраного заявником заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, обґрунтовано виходив із того, що між сторонами виник спір щодо несвоєчасного виконання договірних зобов`язань на суму - 649 072,54 грн., а тому існує реальна загроза невиконання чи ускладнення у майбутньому виконання можливого рішення суду про задоволення позову. При обранні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції урахував необхідність збереження балансу прав і законних інтересів учасників правовідносин, та наклав арешт на майно та грошові кошти відповідача в межах ціни позову.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд першої інстанції фактично дослідив обґрунтованість позову - є неспроможними, оскільки суд при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, що і було зроблено районним судом.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню. При цьому, таке судове рішення не позбавляє осіб, які беруть участь у цій справи, надати до районного суду відповідні докази вартості арештованого майна та заявити про достатність накладення арешту на його частину для забезпечення можливого виконання рішення суду у цій справі.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом спір по суті не розглядався та не вирішувалося питання щодо суті позовних вимог, а оскаржувана ухвала була прийнята з процесуальних питань та не є остаточним рішенням суду, ухваленим після закінчення судового розгляду, то немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом ухвали про забезпечення позову в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 30 червня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова