Провадження №2/521/3781/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Петренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про витребування трудової книжки та стягнення заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати йому трудову книжку.

Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 23214,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4023,76 грн., відшкодувати моральну шкоду за несвоєчасне видання трудової книжки в розмірі 20000 грн.

Судові витрати покласти на відповідача.

Вимоги обґрунтовує тим, що 24.07.2021 року позивач був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_2 та уклав трудовий договір №24 від 24.07.2021 року.

Трудовий договір був підписаний в двох екземплярах та переданий відповідачу. Відповідач не надав йому другий екземпляр договору зі своїм підписом. Але здійснив оформлення трудових відносин згідно наказу №19 від 23.07.2021 року, який знаходиться у відповідача. У заяві про прийняття на роботу було вказано, що позивач бажає працювати на посаді комірника. Він приступив до роботи і виконував обов`язки комірника. З наказом був ознайомлений та почав виконувати трудові обов`язки з 24.07.2021 року. Також факт трудових відносин між сторонами підтверджується довідкою Пенсійного фонду України від 24.10.2022 року.

12.07.2022 року позивача звільнено з посади комірника згідно частини 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з роботи ОСОБА_1 не віддали трудову книжку. При неодноразовому зверненні, у т. ч. і письмовому, відповідач кожен раз казав, що уточнює це питання.

Крім того, не було виплачено заробітну плату у вигляді відпускних днів та не надано звіт про повний розрахунок у письмовому вигляді.

Також виплаті підлягає компенсація за невикористану відпустку за 2022 рік.

Бездіяльність відповідача, яка полягає в невидачі трудової книжки, спричинили позивачу моральну шкоду.

Від представника ФОП ОСОБА_2 адвоката Куденко Д.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить в задоволені позову відмовити.

При цьому зазначає, що позивач був офіційно працевлаштований у ФОП ОСОБА_2 згідно укладеного трудового договору №24 від 24.07.2021 року на посаді комірника в магазині, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та був звільнений з займаної посади з 15.07.2022 року у відповідності ч.1 ст. 36 КЗпП України, про що йому було надано відповідну довідку, тобто повідомлено у встановленому порядку.

Звільнення позивача з 15.07.2022 року було здійснено на підставі його заяви від 12.07.2022 року.

15.07.2022 року з позивачем було проведено розрахунок у відповідності до статті 116 КЗпП України, надано відповідну довідку про звільнення. Даний факт підтверджується відеозаписом з камери спостереження в торгівельному залі магазину.

Одночасно з проведенням розрахунку 15.07.2022 року позивачу в усному порядку було повідомлено, що його трудова книжка знаходиться у місті Харкові, в заблокованому приміщенні. На день звільнення її оформити та вручити йому не має можливості. Однак, як тільки буде надано доступ до приміщення, її буде негайно заповнено та повернуто.

Даний факт був зумовлений певними об`єктивними обмеженнями, які виникли в результаті військового вторгнення Російської Федерації на територію України, а саме: відповідач виступає суборенда тором офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 у ФОП ОСОБА_3 згідно договору суборенди від 21.01.2022 року. За вказаною адресою зберігаються документи фінансово господарської діяльності, у тому числі і трудові книжки працівників ФОП ОСОБА_2 .

З початку військового вторгнення Російської Федерації на територію України, доступ до даного приміщення було обмежено через суспільні потреби, у зв`язку з чим дістатись до трудової книжки ОСОБА_1 було неможливо. Тому для вручення трудової книжки ОСОБА_1 знадобився певний час.

З 15.08.2022 року доступ до офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 було розблоковано та отримано доступ до трудової книжки ОСОБА_1 . Відповідачем було здійснено відповідний запис №10 на сторінці 8-9 про звільнення з 15.07.2022 року.

16.08.2022 року менеджером магазину ОСОБА_4 , за допомогою телефонного права повідомила ОСОБА_1 про необхідність явки за адресою розташування магазину в Одесі (здійснення діяльності) для отримання трудової книжки 18.08.2022 року.

Однак, 18.08.2022 року вручити трудову книжку ОСОБА_1 не надалось можливим, оскільки дана особа не з`явилась і трудову книжку не отримала.

Окрім цього, протягом дня працівниками було здійснено дзвінки на мобільний телефон ОСОБА_1 , в результаті чого було встановлено, що він заблокував вхідні дзвінки. Про цей факт працівниками магазину було складено відповідний акт від 18.08.2022 року та доповідну записку від 18.08.2022 року.

В подальшому, 22.08.2022 року позивач в текстовому листуванні, в месенджері, яке відбулося між ним та ОСОБА_5 повідомив, що трудова книжка знадобиться працедавцю для заміни в ній дати його звільнення, що також підтверджує факт небажання позивача забирати свій документ у відповідача.

29.08.2022 року, повторно, з метою вручення ОСОБА_1 його трудової книжки, було здійснено ряд телефонних дзвінків. В ході здійснення дзвінків, касир магазину, ОСОБА_6 зі свого мобільного телефону додзвонилась до ОСОБА_1 та запросила його до магазину для отримання трудової книжки. В ході розмови позивач повідомив ОСОБА_7 , що з`являтися до магазину він відмовляється, нічого він забирати не буде і взагалі трудову книжку йому поверне керівництво у залі суду. Про дану подію працівниками магазину також було складено відповідний акт від 29.08.2022 року та доповідну записку від 29.08.2022 року.

Подальші дзвінки ОСОБА_1 здійснити не надалось можливим, оскільки він заблокував вхідні дзвінки з номерів менеджменту. Про цей факт свідчить доповідна записка ОСОБА_5 від 05.09.2022 року та акт від 05.09.2022 року.

09.01.2023 року відповідачем, з метою вручення позивачу його трудової книжки, було направлено відповідачу лист запрошення №9-1/23 від 09.01.2023 року, на адресу реєстрації позивача про необхідність явки для отримання трудової книжки. В свою чергу позивач не з`явився та на лист не відповів.

17.01.2023 року аналогічний лист №17-1/23 від 17.01.2023 року було направлено повторно, на нього позивач також не відповів та не відреагував.

Дані факти підтверджуються копіями зазначених листів та квитанцій про здійснення відправлень.

Відповідач і на цей час не обмежує позивача з`явитися за адресою здійснення підприємницької діяльності для отримання трудової книжки.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином та своєчасно.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи у його відсутності, підтримав відзив на позовну заяву.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований у ФОП ОСОБА_2 згідно укладеного трудового договору №24 від 24.07.2021 року на посаді комірника в магазині, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнення ОСОБА_1 з 15.07.2022 року було здійснено на підставі його заяви від 12.07.2022 року у відповідності до частини 1 ст. 36 КЗпП України.

Одночасно з проведенням розрахунку 15.07.2022 року позивачу не було видано трудову книжку та пояснено, що вона знаходиться у місті Харкові, в заблокованому приміщенні. На день звільнення її оформити та вручити йому не має можливості. Однак, як тільки буде надано доступ до приміщення, її буде негайно заповнено та повернуто.

Даний факт був зумовлений певними об`єктивними обмеженнями, які виникли в результаті військового вторгнення Російської Федерації на територію України, а саме: відповідач виступає суборендатором офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 у ФОП ОСОБА_3 згідно договору суборенди від 21.01.2022 року. За вказаною адресою зберігаються документи фінансово господарської діяльності, у тому числі і трудові книжки працівників ФОП ОСОБА_2 .

З початку військового вторгнення Російської Федерації на територію України, доступ до даного приміщення було обмежено через суспільні потреби, у зв`язку з чим дістатись до трудової книжки ОСОБА_1 було неможливо. Тому для вручення трудової книжки ОСОБА_1 знадобився певний час.

З 15.08.2022 року доступ до офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 було розблоковано та отримано доступ до трудової книжки ОСОБА_1 . Відповідачем було здійснено відповідний запис №10 на сторінці 8-9 про звільнення з 15.07.2022 року.

Позивач неодноразово різними способами був сповіщений про те, що може отримати трудову книжку, однак не з`являвся.

Як зазначено в ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Також згідно з пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 (надалі - Інструкція) при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Таким чином, для застосування частини п`ятої статті 235 КЗпП України необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Виходячи із системного аналізу норм ст. 47 КЗпП України та зазначених положень Інструкції, у взаємозв`язку із положеннямист. 76 ЦПК України, предметом доказування у цій справі, є, серед іншого, правомірність чи неправомірність дій роботодавця у ситуації, за якої працівник з тих чи інших причин не отримав у день звільнення копії наказу про звільнення та трудової книжки.

Виходячи з аналізу норм права, які регулюють трудові відносини, суд вважає, що право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі.

Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитивність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, проте позивачем належним чином не доведено, що ним здійснювались дії щодо отримання трудової книжки.

Між тим, відповідачем доведено належними та допустимими доказами, щодо підтвердження направлення позивачу повідомлення щодо здійснення дій на повернення йому трудової книжки. Вказані обставини на думку суду свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, тому суд приходить до висновку про те, що затримка видачі трудової книжки відбулась не з вини роботодавця.

Більш того, суд звертає увагу, що в ході трудових взаємовідносин позивача та відповідача дійсно сталась певна затримка у видачі трудової книжки позивачу, але ці обставини є об`єктивними, а саме: обмеження доступу до приміщення, де зберігаються документи, відбулося внаслідок проведення активних бойових дій на території Харківського регіону, тобто, відбулося не з вини роботодавця. Про дану обставину свідчить відповідний лист б/н від 18.10.2022 року, отриманий відповідачем від орендодавця ПАТ «Готель Харків», відповідно якому в період з 25 лютого по 15 серпня 2022 року, доступ до орендованих приміщень було обмежено через суспільні обставини. Це свідчить про відсутність умисних, винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини 5 статті 235 КЗпП України.

З врахуванням викладеного відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки.

Відмова працівника в отриманні трудової книжки свідчить про зловживання останнім правом на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки та порушує баланс інтересів суб`єктів трудових правовідносин.

Такий висновок суду узгоджується з висновком ВС, висловленим у постанова ВС від 09.03.2021 року у справі № 600/121/19 , відповідно до якого Верховний Суд наголосив, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 5 статті 235 КзпП України передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто майнова відповідальність за затримку видачі працівнику трудової книжки покладалась на власника або уповноважений ним орган лише у разі встановлення вини власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до статті 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.

Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.

Відповідно до пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 року за № 110 (далі Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно пунктів 2.4., 2.6. Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з п. 2.27 Інструкції днем звільнення працівника вважається останній день роботи.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вбачається, що оскільки суд прийшов до висновку, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки, відсутні.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Так, згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Разом з тим, враховуючи відсутність належного обґрунтування та доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди діями відповідача, що є процесуальним обов`язком позивача відповідно до ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди через їх необґрунтованість.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов є недоведеним і необґрунтованим, тому не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд з урахуванням ст. 141 ЦПК України вважає, що понесені судові витрати позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про витребування трудової книжки та стягнення заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч.5 п.4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ).

Суддя: І.В. Плавич