за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксани Василівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року.
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року позов залишено без розгляду.
11 листопада 2022 року ОСОБА_2 подала заяву про розподіл судових витрат, у якій просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 37 000,00 грн.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 10 000,00 грн.
У березні 2023 року ОСОБА_2 подалакасаційну скаргу на ці судові рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2023 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року.
Колегія суддів виходила з того, що ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат не належить до переліку ухвал, визначених у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України. Тому таку ухвалу не можна оскаржити в касаційному порядку і відповідно не можна оскаржити в цьому порядку постанову апеляційного суду, ухвалену за результатами перегляду такої ухвали. Близького за змістом правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 25 ухвали від 28 вересня 2022 року в справі № 477/1315/20.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом за результатами розгляду справи: у разі задоволення позовних вимог (стаття 141 ЦПК), у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (стаття 142 ЦПК), а також у зв`язку з апеляційним та касаційним переглядом (підпункт в) пункту 4) частини першої статті 382 та підпункти б), в) пункту 4) частини першої статті 416 ЦПК).
Визначення розміру судових витрат за змістом статті 134 ЦПК України здійснюється стороною у зв`язку з поданням нею першої заяви по суті спору разом із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи; попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу) може суд у порядку частини четвертої статті 134 ЦПК, частини другої статті 176 ЦПК), і така попередньо визначена сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Таким чином, цивільний процесуальний кодекс розрізняє поняття «визначення розміру судових витрат» та «розподіл судових витрат»:
процесуальні дії з «визначення розміру судових витрат» відбуваються «попередньо» (наприклад, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або у зв`язку з певною процесуальною дією) або «остаточно» (визначення розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи);
поняття «розподіл судових витрат» є ширшим, ніж «остаточне визначення розміру судових витрат»; остаточне визначення розміру судових витрат є складовою розподілу судових витрат.
З огляду на випадки визначення розміру судових витрат, які передбачені ЦПК України, законодавець цілком логічно передбачив лише право апеляційного оскарження для них, оскільки їх касаційне оскарження призведе до невиправданого затягування розгляду справи.
На відміну від цього, ЦПК України однаково регулює питання розподілу судових витрат як при ухваленні рішення суду, так і при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду, тому статтею 353 ЦПК України не передбачено оскарження ухвал щодо вирішення питання розподілу судових витрат окремо від рішення суду, оскільки вирішення цього питання є складовою рішення суду, ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Стаття 142 ЦПК України встановлює порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Так, частинами п`ятою та шостою цієї статті передбачено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18 зроблено висновок про те, що якщо касаційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині розподілу судових витрат після її перегляду в апеляційному порядку, то ця касаційна скарга є скаргою на ухвалу про закриття провадження у справі, яка відповідно до частини другої статті 398 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку.
Враховуючи висновок, викладений у зазначеній постанові, та зважаючи на те, що частини п`ята й шоста статті 142 ЦПК України однаково регулюють порядок розподілу судових витрат як у разі закриття провадження у справі, так і в разі залишення позову без розгляду, касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позову без розгляду в частині розподілу судових витрат (стягнення судових витрат) є касаційною скаргою саме на ухвалу про залишення позову без розгляду в частині її висновків щодо стягнення судових витрат.
При цьому вирішення питання про розподіл судових витрат не одночасно з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду, а за результатами розгляду окремо наданої заяви про розподіл судових витрат, є складовою відповідного судового рішення.
Окремо хочу зауважити щодо безпідставності посилання колегії суддів на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 477/1315/20, оскільки згідно з частиною статті 416 ЦПК України висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, що передала справу на розгляд Великої Палати, має міститися у постанові Великої Палати Верховного Суду, а не в ухвалі.
Відповідно в даному випадку підлягав врахуванню саме правовий висновок, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.
Таким чином вважаю, що підстав для закриття касаційного провадження в цій справі не було.
Суддя М. Ю. Тітов