Постанова

Іменем України

20 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 363/3206/20

провадження № 61-9831св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Вишгородська міська рада Київської області, ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача- державний реєстратор Вишгородської міської ради Київської області Луценко Катерина Борисівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Вишгородської міської ради Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року в складі судді Баличевої М. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року в складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради Київської області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державний реєстратор Вишгородської міської ради Київської області Луценко Катерина Борисівна, про визнання недійсним рішення, скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вишгородської міської ради Київської області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державний реєстратор Вишгородської міської ради Київської області Луценко К. Б. (далі - державний реєстратор), про визнання недійсним рішення, скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що рішенням Вишгородської міської ради від 07 вересня 2012 року № 15/21 їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради.

Позивач розробила проект землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, який 17 грудня 2012 року передала на розгляд Вишгородській міській раді. Вишгородська міська рада неодноразово протягом 2016-2017 років виносила на порядок денний сесійних засідань питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність позивача зазначеної земельної ділянки, однак рішення щодо його затвердження або відхилення не прийняла.

21 травня 2014 року на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:020:0152 сформовано та зареєстровано у Державному земельному кадастрі зазначену земельну ділянку.

31 травня 2020 року позивач з відомостей Державного земельного кадастру України дізналася про реєстрацію ОСОБА_2 як суб`єкта речового права на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0152 та із сайту Вишгородської міської ради довідалася про розгляд Вишгородською міською радою 30 червня 2017 року питання про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення певної (без кадастрового номеру та адреси) земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Згідно з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0152 зареєстроване 19 червня 2020 року державним реєстратором Луценко К. Б. за ОСОБА_2 на підставі рішення Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року № 64/2.

Посилаючись на порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача на відведення їй у власність земельної ділянки із земель територіальної громади м. Вишгород на підставі розробленого нею ще у 2012 році проекту землеустрою, та на порушення частини п`ятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини дев`ятої статті 118 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій», статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач просила суд:

- визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради від 30 червня 2017 року № 24/11 про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в місті Вишгороді Вишгородського району Київської області;

- визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року № 64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у місті Вишгороді Вишгородського району Київської області;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 червня 2020 року індексний номер 52744678, прийняте державним реєстратором Луценко К. Б. щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, що розташована у місті Вишгороді Вишгородського району Київської області;

- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, що розташована у місті Вишгороді Вишгородського району Київської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 01 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 30 червня 2017 року № 24/11 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгороді Вишгородського району Київської області.

Визнав недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 11 червня 2020 року № 64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в м. Вишгороді Вишгородського району Київської області.

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 червня 2020 року індексний номер 52744678, прийняте державним реєстратором Луценко К. Б., щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, яка розташована в м. Вишгороді Вишгородського району Київської області.

Припинив право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач вжила усіх передбачених законом заходів, необхідних та достатніх для отримання у власність спірної земельної ділянки, оскільки 07 вересня 2012 року отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки, належним чином погодила цей проект землеустрою та 19 грудня 2012 року, подаючи до Вишгородської міської ради проект землеустрою, мала правомірні очікування прийняття цим органом місцевого самоврядування рішення про його затвердження. Врахувавши вказані обставини, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 зволікання із розробленням та поданням на затвердження Вишгородської міської ради проекту землеустрою, добросовісність поведінки позивача та наявність у неї інтересу щодо отримання у власність спірної земельної ділянки.

Вишгородська міська рада не надала доказів на підтвердження об`єктивних причин відсутності можливості вчасно, в строк встановлений частиною дев`ятою статті 118 Земельного кодексу України розглянути звернення позивача з прийняттям відповідного рішення щодо поданого 17 грудня 2012 року ОСОБА_1 проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, яка була сформована та внесена до Державного земельного кадастру 21 травня 2014 року на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою.

Вишгородська міська рада всупереч вказаним вимогам статей 79-1, 118, 186-1 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій», розглядаючи заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та про затвердження розробленого на його замовлення проекту землеустрою, не пересвідчилася чи відповідало місце розташування об`єкта вимогам законодавства та не врахувала вимог законів та підзаконних актів, метою яких є уникнення конфлікту між заінтересованими особами, так і положень статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян. Незважаючи на державну реєстрацію 22 травня 2014 року проекту землеустрою за заявою ОСОБА_1 , тобто на те, що здійснено формування земельної ділянки з конкретно визначеним кадастровим номером :01:020:0152 та межовими знаками за позивачем, Вишгородська міська рада, всупереч своїм повноваженням надала іншій особі право на розроблення проекту землеустрою на цю ж земельну ділянку, чим порушило інтереси та правомірні очікування першого заявника - ОСОБА_1 на отримання у власність земельної ділянки.

Врахувавши предмет цього спору щодо набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року № 64/2 та рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко К. Б. від 19 червня 2020 року індексний номер 52744678, суд дійшов висновку про безпідставність заяв відповідачів щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 01 червня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Вишгородської міської ради Київської області залишив без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а також зазначив, що оскаржувані рішення Вишгородської міської ради Київської області від 30 червня 2017 року № 24/11 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » та рішення Вишгородської міської ради Київської області від 11 червня 2020 року № 64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_2 є незаконними, оскільки, приймаючи такі рішення, Вишгородська міська ради Київської області фактично надала необґрунтовану перевагу у відведенні земельної ділянки іншій особі, заява якої була зареєстрована пізніше за заяву позивача ОСОБА_1 .

Суд не прийняв до уваги доводи відповідачів про переважне право ОСОБА_2 на першочергове відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва згідно з пунктом 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також доводи про пропуск позивачем строку позовної давності.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

У липні 2023 року Вишгородська міська рада Київської області подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року і постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень Вишгородська міська рада Київської області зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, від 27 березня 2018 року в справі № 463/3375/15-а, від 19 червня 2018 року в справі № 750/8511/17, від 21 серпня 2018 року в справі № 295/14795/16-а, від 17 жовтня 2018 року в справі № 380/624/16-ц, від 22 лютого 2019 року в справі № 813/1631/14, від 05 березня 2019 року в справі № 360/2334/17, від 27 лютого 2020 року в справі № 120/1491/19-а, від 28 лютого 2020 року в справі № 461/1257/17, від 15 березня 2021 року в справі № 441/701/17, від 22 липня 2021 року в справі № 320/1177/19, від 15 вересня 2021 року в справі № 740/4635/16-а (пункт 1 другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що з 2012 року ОСОБА_1 не вчиняла дій для отримання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, а з заявою про затвердження проекту землеустрою вперше звернулася лише у 2016 році після втрати чинності висновку, який був чинним до 10 грудня 2013 року, тобто протягом одного року. Відповідно до протоколу № 19 від 13 вересня 2016 року за результатами голосування рішення не було прийнято, оскільки не набрало достатньої кількості голосів. ОСОБА_1 зверталася із заявами про затвердження проекту протягом 2017-2020 років на які були надані відповіді про те, що земельний висновок втратив чинність.

Міська рада зазначає, що 17 грудня 2012 року із заявою про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 до міської ради не зверталася та проект землеустрою не подавала.

Крім того, Вишгородська міська рада вказувала на те, що відповідно до частини 13 статті 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника, а тому сформована ОСОБА_1 земельна ділянка, зареєстрована в Державному земельному кадастрі, припинила своє існування як об`єкт цивільного права, а її державна реєстрація скасована.

Також міська рада посилалася на обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відновить її порушеного права, у зв`язку з тим, що вона не просила суд визнати протиправною бездіяльність міської ради та зобов`язати Вишгородську міську раду розглянути на сесії питання щодо затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 .

Також заявник вказує на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення із зазначеними вимогами.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Вишгородського районного суду Київської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у липні 2023 року.

Доводи інших учасників справи.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанції забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до пункту 17 рішення Вишгородської міської ради від 07 вересня 2012 року № 15/21 позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради (т. 1 а. с. 19).

17 грудня 2012 року ОСОБА_1 передано на розгляд Вишгородської міської ради розроблений та погоджений Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Відділом Держземагенства у Вишгородському районі Київської області проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :01:020:0152, площею 0,0815 га. У складі проекту землеустрою наявний акт від 14 грудня 2012 року про встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки, передачі ОСОБА_1 межових знаків на зберігання (т. 1 а. с.17-34).

З наданого на запит Вишгородської міської ради витягу з Державного земельного кадастру від 21 травня 2014 року № НВ-014 встановлено, що на підставі розробленого на замовлення ОСОБА_1 проекту землеустрою 21 травня 2014 року завершено формування земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га та її реєстрацію Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі в Державному земельному кадастрі (т. 1 а. с. 38-40).

Вишгородська міська рада систематично, зокрема, 06 вересня 2016 року, 13 вересня 2016 року, 15 березня 2017 року, 20 березня 2017 року, 30 березня 2017 року, 31 березня 2017 року, 04 квітня 2017 року, 14 квітня 2017 року, 25 квітня 2017 року, 07 лютого 2018 року виносила на порядок денний сесії Вишгородської міської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою та відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152 (т. 1 а. с. 41-47, 249).

Проте, незважаючи на звернення ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради, рішення про затвердження переданого 17 грудня 2012 року на розгляд відповідачу проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 або про відмову у її передачі, Вишгородською міською радою прийнято не було.

Після формування та реєстрації на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, відповідач ОСОБА_2 26 квітня 2017 року звернувся до Вишгородського міського голови Момота О. В. із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0815 га для будівництва житлового будинку та його обслуговування, що розташована у АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 227).

Рішенням Вишгородської міської ради від 30 травня 2017 року № 24/12 надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Пунктом 2 рішення Вишгородської міської ради від 30 травня 2017 року № 24/12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » зобов`язано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погодити з відповідними органами, у порядку, передбаченому статтями 118, 123, 186 Земельного кодексу України, а також зобов`язано відділ містобудування та архітектури Вишгородської районної державної адміністрації, територіальний орган Держгеокадастру та постійну комісію з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища виконати вимоги статті 118, частини четвертої статті 123, статті 186-1 Земельного кодексу України. Також зобов`язано при розробці проекту землеустрою землевпорядну організацію та ОСОБА_2 отримати висновки органів та служб, а суб`єктів господарювання, залучених для виконання землевпорядних робіт, зобов`язано виконати проектні роботи відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про землеустрій» з уточненням площі земельної ділянки з урахуванням діючої містобудівної та земельно-кадастрової документації (т. 1 а. с. 180).

18 травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Вишгородської міської ради із заявою від 13 травня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, розташованої у м. Вишгороді Вишгородського району Київська область.

З доданого до заяви ОСОБА_2 від 13 травня 2020 року витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 квітня 2020 року № НВ-020 встановлено, що земельна ділянка площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі 21 травня 2014 року, тобто на підставі розробленого позивачем ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152.

11 червня 2020 року Вишгородська міська рада рішенням № 64/2 затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області (т. 1 а. с. 181, 182).

Рішенням державного реєстратора Луценко К. Б. від 19 червня 2020 року індексний номер 52744678 на підставі заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від 16 червня 2020 року та рішення Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року № 64/2 проведено державну реєстрацію приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0152 (т. 1 а. с. 54-59).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спір у цій справі виник між фізичними особами щодо безоплатного отримання у власність земельної ділянки, яким орган виконавчої влади надав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення однієї і тієї ж самої земельної ділянки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Дозвіл на розроблення проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.

Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18), від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20)).

Водночас, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди (постанова Верховного Суду у складі від 26 січня 2022 року у справі № 700/317/20 (провадження № 61-5406св21), постанова Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 712/8720/20 (провадження № 61-7076св21)).

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) наголосила на тому, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Можна кваліфікувати як недобросовісну таку поведінку власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проект та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Виходячи з викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з її конкретних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20), звернула увагу на те, що не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції.

Отже, лише факт звернення особи до компетентного органу з метою реалізації нею свого права на отримання земельної ділянки не підтверджує виникнення у такої особи обґрунтованого права на звернення до суду в разі надання у власність земельної ділянки, на яку вона претендувала, іншій особі. Вирішення питання про передачу особі у власність земельної ділянки має здійснюватися із дотриманням принципів добросовісності та розумності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) сформулювала висновок про те, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Водночас у постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17 (провадження № 61-41390св18), від 09 червня 2021 року у справі № 128/1329/18 (провадження № 61-18426св19), від 13 червня 2022 року у справі № 278/2592/20 (провадження № 61-11128св21), від 30 червня 2022 року у справі № 700/305/20 (провадження № 61-4429св21) та від 01 липня 2022 року у справі № 700/309/20 (провадження №61-11769св21), зроблено висновки про те, що за наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених правових норм, першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього не існує законних перешкод.

Таким чином рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процедури отримання права власності (права користування) на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок у межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України) першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач довела порушення її права при прийнятті оскаржуваних рішення Вишгородською міською радою від 30 січня 2017 року № 24/11 та від 11 червня 2020 року № 64/2 в частині пункту 2.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, позивач вжила усіх передбачених законом заходів, необхідних та достатніх для отримання у власність спірної земельної ділянки. Так рішення Вишгородської міської ради від 07 вересня 2012 року № 15/21 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою. Позивач підготувала проект землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, та 17 грудня 2012 року подала його на розгляд Вишгородській міській раді. Вказане свідчить про відсутність в діях позивача зволікання із розробленням та поданням на затвердження Вишгородської міської ради проекту землеустрою, а також свідчить про добросовісність поведінки позивача та наявність у неї інтересу щодо отримання у власність спірної земельної ділянки.

Саме на підставі розробленого на замовлення позивача проекту землеустрою, було сформовано спірну земельну ділянку та присвоєно їй кадастровий номер, тобто визначено її як об`єкт цивільних прав, та зареєстровано відомості про неї у Державному земельному кадастрі. Отже, оскільки спірну земельну ділянку було сформовано на підставі проекту землеустрою позивача, тому саме вона мала першочергове право на отримання цієї земельної ділянки у власність при її безоплатній передачі.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20 (провадження № 61-4266св22), яку правильно застосували суди попередніх інстанцій та, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року в справі № 451/1125/19 (провадження № 61-11347св22).

Подаючи до Вишгородської міської ради проект землеустрою, позивач мала правомірні очікування прийняття цим органом місцевого самоврядування рішення про його затвердження.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частин першої та другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 лютого 2021 року в справі № 160/6885/19, для кваліфікації бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Вишгородська міська рада не навела доказово підтверджених об`єктивних причин відсутності можливості вчасно, в строк встановлений частиною дев`ятою статті 118 ЗК України розглянути звернення позивача з прийняттям відповідного рішення щодо поданого ОСОБА_1 17 грудня 2012 року проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, яка була сформована та внесена до Державного земельного кадастру 21 травня 2014 року на підставі розробленого нею проекту землеустрою.

Неприйнятними є доводи касаційної скарги про припинення існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у зв`язку із скасуванням державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:020:0152, з посиланням на частину тринадцяту статті 79-1 ЗК України, оскільки статтю 79-1 ЗК України доповнено частиною тринадцятою згідно із Законом від 05 грудня 2019 року № 340-IX, який набрав чинності лише з 16 січня 2020 року.

Крім того, згідно з частинами шостої та сьомої статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки скасовується кадастровий номер. Скасований кадастровий номер не може бути присвоєний іншій земельній ділянці.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 квітня 2020 року № НВ-020 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:020:0152 була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі 21 травня 2014 року, тобто на підставі розробленого позивачем ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

У свою чергу на підставі оскаржуваних рішень Вишгородської міської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та здійснено передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Оскільки, на відміну від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 першою подала заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, тому вона першою отримала легітимні сподівання та правомірні очікування на законне завершення такої процедури - прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою та надання їй спірної земельної ділянки у власність.

Враховуючи зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду, а також те, що спірна земельна ділянка була сформована на підставі проекту землеустрою позивача, а також те, що заява ОСОБА_1 про затвердження такого проекту була подана в 2012 році, тобто раніше ніж заява ОСОБА_2 , яка подана ним у квітні 2017 року, то суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про незаконність рішення Вишгородської міської ради Київської області від 30 червня 2017 року № 24/11 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в місті Вишгород Вишгородського району Київської області, та рішення Вишгородської міської ради Київської області від 11 червня 2020 року № 64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в місті Вишгороді Вишгородського району Київської області.

Прийнявши оскаржувані рішення, Вишгородська міська рада надала необґрунтовану перевагу у відведенні спірної земельної ділянки особі, заява якої була зареєстрована пізніше за заяву позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що оскаржуваними рішеннями порушено право позивача на завершення процедури приватизації конкретної земельної ділянки шляхом проходження всіх етапів безоплатної приватизації, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Посилання Вишгородської міської ради як на підставу касаційного оскарження судових рішень на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, від 27 березня 2018 року в справі № 463/3375/15-а, від 19 червня 2018 року в справі № 750/8511/17, від 21 серпня 2018 року в справі № 295/14795/16-а, від 17 жовтня 2018 року в справі № 380/624/16-ц, від 22 лютого 2019 року в справі № 813/1631/14, від 05 березня 2019 року в справі № 360/2334/17, від 27 лютого 2020 року в справі № 120/1491/19-а, від 28 лютого 2020 року в справі № 461/1257/17, від 15 березня 2021 року в справі № 441/701/17, від 22 липня 2021 року в справі № 320/1177/19, від 15 вересня 2021 року в справі № 740/4635/16-а, щодо виникнення у позивача права на позов, у разі відмови повноважного органу у завершенні процедури приватизації земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно з статтею 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункт 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18), пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Як встановлено судами, копію рішення від 30 травня 2017 року № 24/12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » позивач отримала у вересні 2020 року на запит її представника, із зазначеним позовом позивач звернулася у серпні 2020 року, що свідчить про те, що строк позовної давності не пропущений (т. 1 а. с. 175 - 183).

Опубліковане на офіційному сайті (vyshgorod-rada.gov.ua) повідомлення про прийняття Вишгородською міською радою «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » № 24/12 від 30 червня 2017 року не містило відомостей, що давали б змогу позивачу ідентифікувати спірну земельну ділянку (т. 1 а. с. 48).

У зв`язку із зазначеним, а також врахувавши предмет цього спору щодо набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року № 64/2 та рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко К. Б. від 19 червня 2020 року № 52744678, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про безпідставність заяв відповідачів щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційним судом, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Знову посилаючись на це, заявник таким чином намагається досягти повторної оцінки доказів та нового вирішення спору на свою користь, що суперечить принципу правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення, воно не підлягало перегляду.

Окрім цього, Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Вишгородської міської ради Київської області залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко