Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 755/5938/20

провадження № 61-5367св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

відповідач - державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та представника ОСОБА_7, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Ігнатченко Н. В., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» (далі - ДП УСТФ «Укртелефільм») про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовна заява мотивована тим, що вони працюють в Українській студії телевізійних фільмів Укртелефільм, а саме: ОСОБА_7 з 08 жовтня 1986 року на посаді начальнику відділу кадрової та адміністративної роботи; ОСОБА_2 з 03 травня 2013 року на посаді заступника генерального директора; ОСОБА_3 з 14 липня 1982 року на посаді чергового; ОСОБА_4 з 18 листопада 1995 року на посаді освітлювача.

З початку 2018 року відповідач, посилаючись на складне економічне становище та відсутність коштів та перебування ДП УСТФ «Укртелефільм» в стані реорганізації шляхом перетворення ДП УСТФ «Укртелефільм» у публічне акціонерне товариство «Укртелефільм» (далі - ПАТ «Укртелефільм»), відмовився виплачувати їм заробітну плату, в результаті чого у нього виникла заборгованість перед позивачами, що підтверджується судовими наказами, зокрема: відносно ОСОБА_7 судові накази № 755/19540/17 від 22 грудня 2017 року, № 755/4028/18 від 21 березня 2018 року, № 755/7408/18 від 17 травня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1;

відносно ОСОБА_2 судові накази № 755/19494/17 від 26 грудня 2017 року, № 755/4029/18 від 21 березня 2018 року, № 755/8640/18 від 08 червня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1;

відносно ОСОБА_3 судові накази № 755/19468/17 від 20 грудня 2017 року, № 755/3826/18 від 15 березня 2018 року, № 755/8643/18 від 08 червня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1;

відносно ОСОБА_4 судові накази № 755/19465/17 від 20 грудня 2017 року, № 755/3829/18 від 15 березня 2018 року, № 755/8644/18 від 08 червня 2018 року, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Вказували, що нещодавно позивачам стало відомо про нібито звільнення усіх штатних працівників підприємства, які 16 січня 2018 року подали до Національного антикорупційного бюро України заяву про вчинення кримінального правопорушення службовими особами відповідача. Зокрема, ОСОБА_7 звільнена з 30 березня 2018 року, ОСОБА_2 23 квітня 2018 року, ОСОБА_3 23 квітня 2018 року та ОСОБА_4 16 травня 2018 року, проте при звільненні їм не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не проведено повний розрахунок внаслідок звільнення.

Зазначали, що через невиплату заробітної плати в день звільнення ДП УСТФ «Укртелефільм»зобов`язано до відповідно частини першої статті 117 КЗпП України виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_7 у розмірі 606,51 грн; ОСОБА_2 - 433,57 грн; ОСОБА_3 - 206,01 грн та ОСОБА_8 - 204,74 грн.

Таким чином, середній заобіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить: щодо ОСОБА_7 - 312 959,16 грн за період з 31 березня 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду); щодо ОСОБА_2 - 216 785 грн за період з 24 лютого 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду); щодо ОСОБА_3 - 103 005 грн за період з 24 лютого 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду) та щодо ОСОБА_4 - 99 298,90 грн за період з 17 травня 2018 року по 22 квітня 2020 року (день звернення до суду).

Також вказували, що тривале затримання заробітної плати, яке допустив відповідач, призвело до їх моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від кожного з них додаткових зусиль для організації свого життя, вони постійно хвилюються, позбавлені можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, у них відсутня можливість зустрічатись із своїми друзями та родичами.

Враховуючи вищевикладене просили суд стягнути з ДП УСТФ «Укртелефільм»:

на користь ОСОБА_7 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 31 березня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 312 959,16 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 80 967,00 грн;

на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 24 квітня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 216 785,00 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 107 919,00 грн;

на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 24 квітня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 103 005,00 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 49 140,00 грн;

на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 17 травня 2018 року до 22 квітня 2020 року включно в сумі 99 298,90 грн та на відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 50 085,00 грн.

Постановити окрему ухвалу щодо порушення керівником ДП УСТФ «Укртелефільм», а саме головою комісії з перетворення ДП УСТФ «Укртелефільм» Авраховим Т. Г. законодавства щодо оплати праці, зокрема, статті 15 Закону України «Про оплату праці» (безпідставна невиплата заробітної плати, нецільове використання коштів), законодавства щодо виконання судових рішень, зокрема статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (невиконання судових рішень щодо виплати заборгованості із заробітної плати, невиконання судових рішень щодо арешту рухомого майна та коштів на рахунку), що має наслідком відповідальність, зокрема згідно статей 175, 382 КК України;

Надіслати окрему ухвалу до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві; Київської місцевої прокуратури № 4; Державного комітету телебачення та радіомовлення; Державної аудиторської служби України; ПАТ Національна суспільна телерадіокомпанія України; Державної служби України з питань праці.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ДП УСТФ «Укртелефільм»задоволено частково.

Стягнуто з ДП УСТФ «Укртелефільм»на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99 849,65 грн, 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, судовий збір у розмірі 1 839,14 грн, а всього 106 688,79 грн;

на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 832,23 грн, 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, судовий збір у розмірі 1 279,14 грн, а всього 50 111,37 грн;

на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 854,80 грн, 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, судовий збір у розмірі 1 189,37 грн, а всього 41 044,17грн.;

на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 943,76 грн, 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, судовий збір у розмірі 1 120,22 грн, а всього 34 063,98 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року залучено ОСОБА_5 як правонаступника померлого ОСОБА_4 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ДП УСТФ «Укртелефільм»залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року залишено без змін.

Задовольняючи позов частково та стягуючи на користь позивачів середній заробіток за час затримки розрахунку, суди виходили із наявності вини відповідача у нездійсненні належного та повного розрахунку з позивачами у день їх звільнення, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати. При цьому суди виходили з того, що період, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, починається з 10 жовтня 2020 року (наступний день після отримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження з копією позову) та закінчується днем постановлення рішення суду.

Визначаючи розмір компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку суди дійшли висновку, що заявлений позивачами розмір компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку є явно неспівмірним шкоді, зокрема, сумі невиплаченої заробітної плати, а тому, враховуючи обставини справи, дійшли висновку про необхідність зменшення компенсації середнього заробітку до розміру невиплаченої заборгованості.

Також, суди дійшли до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення такої у розмірі 5 000 грн кожному.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суди виходили із того, що такий спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам закону.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги ДП УСТФ «Укртелефільм» та представника ОСОБА_7, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП УСТФ «Укртелефільм».

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ДП УСТФ «Укртелефільм», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження ДП УСТФ «Укртелефільм»зазначає необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-64цс13 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що згідно з табелями обліку використання робочого часу позивачі не були присутні на робочому місці протягом березня-квітня 2018 року, а на користь останніх було стягнуто на підставі відповідних судових наказів всі суми заборгованості, які були на момент їх вивільнення, а саме по лютий 2018 року включно. Іншої заборгованості ДП УСТФ «Укртелефільм»перед позивачами не мало.

Зазначає, що Дніпровським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві виконано всі виконавчі провадження й, відповідно, позивачі отримали всі кошти.

Також заявник незгодний із частковим задоволенням позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення на користь позивачів середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та задовольнити позов у повному обсязі у вказаній частині; додатково стягнути на користь позивачів по 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Підставою касаційного оскарження представник ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2023 року у справі № 335/6034/21, у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1437цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій в порушення норми статті 117 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, зменшили розмір відшкодування для позивачів, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Зазначає, що суди, вдаючись до вказаних висновків, звузили права позивачів як працівників, при тому що останні в указаних правовідносинах є слабшою стороною.

Вказує, що суди належним чином не визначились із розміром суми стягнення, не надали належного обґрунтування зменшення розміру відшкодування середнього заробітку.

При цьому апеляційний суд правильно визначив період, який слід враховувати при вирішення питання про стягнення середнього заробітку, який починається з дати отримання відповідачем копії ухвали про прийняття судом позову до розгляду, проте збільшивши період, за який має нараховуватись середня заробітна плата, апеляційний суд розмір середньої заробітної плати не змінив.

Також заявники не згоді з розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 від ДП УСТФ «Укртелефільм», у якому посилається на відсутність підстав для задоволення касаційної скарги позивачів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року (справа № 755/19540/17) стягнуто з ДП УСТФ «Укртелефільм»на користь ОСОБА_7 заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 17 430,76 грн; заборгованість за нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у сумі 77 112 грн, а всього стягнуто 94 642,76 грн.

Судовим наказом цього ж суду від 21 березня 2018 року (справа № 755/4028/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 59 268,23 грн; а на підставі судового наказу від 17 травня 2018 року (справа № 755/7408/18) - заборгованість по заробітній платі за період з 02 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 99 849,65. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1).

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року (справа № 755/19494/17) стягнуто з ДП УСТФ «Укртелефільм»на користь стягувача ОСОБА_2 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій сумі заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 27 699,79 грн; нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік в розмірі 102 780 грн, а всього стягнуто в сумі 130 479,76 грн.

Судовим наказом цього ж суду від 21 березня 2018 року (справа № 755/4029/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 48 265,86 грн, а на підставі судового наказу від 08 червня 2018 року (справа № 755/8640/18) - заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року в розмірі 43 832,23 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року (справа № 755/19468/17) стягнуто з ДП УСТФ «Укртелефільм»на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року станом на 01 грудня 2017 року у розмірі 9 034,93 грн та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 46 800 грн, а всього стягнуто 55 834,93 грн.

Судовим наказом цього ж суду від 15 березня 2018 року (справа № 755/3826/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 24 412,35 грн, а на підставі судового наказу від 08 червня 2018 року (справа № 755/8643/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 червня 2018 року по 31 березня 2018 року в розмірі 34 854,80 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.

На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року (справа № 755/19465/17) стягнуто з ДП УСТФ «Укртелефільм»на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року станом на 01 грудня 2017 року у розмірі 16 562,57 грн та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 47 700 грн, а всього стягнуто 64 262,57 грн.

Судовим наказом цього ж суду 15 березня 2018 року (справа № 755/3829/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 13 436,16 грн, а на підставі судового наказу від 08 червня 2018 року (справа № 755/8644/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року в розмірі 27 943,76 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Матеріали справи не містять доказів виконання вищевказаних судових рішень відповідачем і останнім докази про це не надані.

Позивачів звільнено із займаних посад ДП УСТФ «Укртелефільм»: ОСОБА_7 на підставі наказу від 27 березня 2018 року № Н-327/1 з 30 березня 2018 року згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України;

ОСОБА_2 на підставі наказу від 20 квітня 2018 року № 26/3-К з 23 квітня 2018 року згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України;

ОСОБА_3 на підставі наказу від 20 квітня 2018 року № 26/4-К з 23 квітня 2018 року згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України;

ОСОБА_4 на підставі наказу від 24 травня 2018 року № К-34/11 з 24 травня 2018 року згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Заборгованість по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів складала: ОСОБА_7 - 99 849,65грн; ОСОБА_2 - 43832,23 грн; ОСОБА_3 - 34 854,80 грн; ОСОБА_4 - 27 943,76 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За частиною першою статті 47 КЗпП України (тут і надалі в редакції на день звільнення позивачів) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

З матеріалів касаційних скарг вбачається, що позивачі оскаржують судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав того, що такі протиправно зменшили розмір відшкодування щодо них, натомість відповідач, оскаржуючи судові рішення, вказує на те, що у нього відсутній обов`язок сплати позивачам грошових коштів на підставі статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі просили суд стягнути на їх користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, у наступному розмірі: на користь ОСОБА_1 - 312 959,16 грн; на користь ОСОБА_2 - 216 785,00 грн; на користь ОСОБА_3 - 103 005,00 грн; на користь ОСОБА_4 - 99 298,00 грн.

Судами встановлено, що заборгованість по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів складала: щодо ОСОБА_7 - 99 849,65 грн, ОСОБА_2 - 43 832,23 грн; ОСОБА_3 - 34 854,80 грн та ОСОБА_4 - 27 943,76 грн.

Таким чином, колегія суддів, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судами фактичних обставин справи, розміру середньоденної заробітної плати позивачів, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, дій відповідача, погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачів виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів.

Доводи касаційної скарги представника позивачів про те, що суди попередніх інстанцій протиправно зменшили розмір відшкодування, який підлягає на користь позивачів, відхиляються колегією суддів, оскільки суди попередніх інстанцій правомірно врахували релевантну практику Верховного Суду та обґрунтовано зменшили розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності.

Посилання заявників у касаційній скарзі на те, що суди звузили права позивачів як працівників, при тому що останні в указаних правовідносинах є слабшою стороною, відхиляються колегією суддів, оскільки у спірних правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Доводи заявників щодо необхідності відступлення від висновку, викладеного у поставі Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц не приймаються колегією суддів, оскільки заявниками належним чином не обґрунтовано підстав для відступлення від вказаного висновку, при цьому колегія суддів також не вбачає підстав для відступлення від вказаного висновку.

Посилання ДП УСТФ «Укртелефільм» у касаційній скарзі на те, що на користь позивачів було стягнуто на підставі відповідних судових наказів всі суми заборгованості, які були на момент їх вивільнення, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, відхиляються колегією суддів, оскільки під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій ДП УСТФ «Укртелефільм»не надано доказів виконання покладеного на нього обов`язку відповідно до статті 116 КЗпП України.

Доводи ДП УСТФ «Укртелефільм» про те, що Дніпровським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві виконано всі виконавчі провадження й, відповідно, позивачі отримали всі кошти, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, відхиляються колегією суддів, оскільки вказаними виконавчими провадженнями за судовими наказами здійснено погашення заборгованості із заробітної плати, проте, у зв`язку з невиконанням роботодавцем свого обов`язку відповідно до статті 116 КЗпП України, позивачі звернулись до суду із позовом на підставі статті 117 КЗпП України, а отже, вказані суми не є тотожними заробітній платі, а мають компенсаційний характер. При цьому доказів здійснення належного розрахунку з позивачами на день їх вивільнення матеріали справи не містять.

Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 344/4367/14-ц.

При цьому на посилання ДП УСТФ «Укртелефільм» щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з наявними судовими наказами про стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судове рішення не породжує зобов`язання грошового характеру, а є підтвердженням факту наявності такого зобов`язання між сторонами й вказівкою на необхідність вчинення певних дій. Таким чином, наявні в матеріалах справи судові накази, які не були виконані, підтверджують, що у відповідача перед позивачами на момент звільнення останніх була наявна заборгованість по заробітній платі, сума якої є безспірною, що підлягала виплаті в день звільнення.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2014 року у справі № 6-1159цс13 зазначено, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

У постанові Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц також визначено, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегією суддів відхиляються доводи ДП УСТФ «Укртелефільм» щодо необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-64цс13, оскільки заявником належним чином не обґрунтовано підстав для такого відступу від вказаного висновку.

Також представник позивачів у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій неналежним чином визначили розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачам, проте колегія суддів відхиляє вказані посилання, оскільки суди попередніх інстанцій, визначаючи моральну шкоду, яка підлягає відшкодування у розмірі 5 000 грн кожному, врахували вимоги виваженості, розумності та справедливості, характер та тривалість заподіяних душевних страждань, пов`язаних з неналежним проведенням розрахунку з позивачами в день їх звільнення, та дійшли правомірного висновку, що вказаний розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім т а обґрунтованим.

Таким чином, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та представника ОСОБА_7, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович