Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Бедьо В.І., за участі секретаря судового засідання Шовак А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до першого відповідача ОСОБА_2 та другого відповідача Приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Житко Ольги Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання недійсним заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться вищезазначена цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Житко Ольги Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання недійсним заповіту.

Позов надійшов до суду 16 грудня 2015 року, а 17.12.2018 року розпорядженням №1521 матеріали справи передано в канцелярію суду для повторного автоматизованого перерозподілу у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Дергачової М.В., головуючим суддею у даній справі визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І.

Даний позов обґрунтований тим, що батько ОСОБА_4 , на момент складання заповіту 15.06.2015 року не усвідомлював значення своїх дій та або не міг керувати ними. ОСОБА_4 тривалий час важко хворів, а останній період хвороби супроводжувався із нестерпними болями, внаслідок чого йому було призначено ін`єкції опіоїдного анальгетику. Крім того, 13 червня 2015 року, тобто за 2 дні до складення заповіту померла жінка ОСОБА_4 , що також наклало негативний відбиток на психічний стан. Тож, позивач зазначає, тривала хвороба, смерть матері, дозволяє припускати, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно тексту даного заповіту, на прохання батька він записаний з його слів нотаріусом та за допомогою загальноприйнятих технічних засобів ( комп`ютера) та частково власноручно нотаріусом, прочитаний ОСОБА_4 , нотаріусом та обраними ним свідками ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 , уголос і відповідає його дійсним намірам. На прохання заповідача, який самостійно не в змозі підписати заповіт із-за хвороби, погіршення зору, загальної слабкості та за власним доручення ОСОБА_4 підписаний ОСОБА_7 .

Заяви та клопотання.

04.02.2021 року - представник позивача ОСОБА_1 адвокат Леньо І.О., - подав заяву про виклик свідків.

22.03.2023 року позивач ОСОБА_1 , - подав клопотання про зупинення розгляду справи №308/14601/15-ц.

Процесуальні дії у справі.

Позов надійшов до суду 16 грудня 2015 року, а 17.12.2018 року розпорядженням №1521 матеріали справи передано в канцелярію суду для повторного автоматизованого перерозподілу у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Дергачової М.В., головуючим суддею у даній справі визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Бедьо В.І.

Пояснення осіб, що з`явилися, в судовому засідання.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник Дубровська - заперечують проти позову, оскільки жодних відомостей про те, що заповідач хворів на будь-які психічні захворювання, довідок, які б це підтверджували немає. Заповідач усвідомлював всі події, процедура посвідчення заповіту була повністю дотримана, заповідач мав повний обсяг цивільної дієздатності, це нічим не спростовано.

Третя особа ОСОБА_3 - в судовому засіданні зазначив що знав про волю батька, щодо розподілу майна, але також претендує на спадщину. Зазначає, що батько повністю усвідомлював всі події в день складання заповіту.

Згідно пояснень наданих нотаріусом ОСОБА_8 зазначає, що заповіт посвідчений з дотриманням усіх правил та приписів чинного законодавства. Щодо самої процедури посвідчення заповіту зазначає, що напередодні 12.06.2015 року, до неї, як до нотаріуса звернувся, ОСОБА_2 , з приводу вчинення його батьком заповіту. Останній пояснив, що батько прикутий до ліжка, у звязку з цим настала необхідність вчинення заповіту за місцезнаходження хворого. Наприкінці робочого дня 12.06.2015 року, нотаріус відвідала хворого, і з`ясувала, що ОСОБА_4 має намір зробити заповіт, згідно якого земельну ділянку та житловий юудинок у АДРЕСА_1 , та все інше належне йому майно на день смерті заповісти в його частинах сину ОСОБА_2 , а в частині ОСОБА_1 . За домовленістю сторін була узгоджена дата складання заповіту 13.06.2015 рік. 13.06.2015 року проект заповіту був підготований, однак зателефонував ОСОБА_2 , повідомив, що померла мати. Таким чином, посвідчення 13.06.2015 року не відбулось. 15.06.2015 року ОСОБА_2 зателефонував та попросив приїхати і посвідчити заповіт батька, оскільки після похорону матері, його стан погіршився. Відвідавши ОСОБА_4 нотаріус з`ясувала, що ОСОБА_4 , не в змозі сам підписати заповіт, оскільки тремтіли руки і йому було важко читати, але його воля щодо вчинення заповіту на користь в дітей залишалась в силі. Нотаріус пояснила заповідачу правила оформлення, а саме на рахунок підписання заповіту. Перевіривши дієздатність довіреної особи, яка підписувала заповіт, переконавшись у відсутності прямих родинних стосунків із заповідачем, нотаріус посвідчила заповіт.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надала пояснення, про те, що ОСОБА_4 , та його жінка були онкохворі, це на її думку могло повпливати на волевиявлення при складанні заповіту, однак під час складання заповіту вона не була присутня.

Свідок ОСОБА_10 сестра ОСОБА_11 , зазначає, що часто навідувала сестру, але в день посвідчення її не було.

Свідок ОСОБА_12 жінка позивача ОСОБА_1 , зазначає, що заповіт був підписаний і завірений на другий день після похорону матері позивача і за день до похорону батька позивача. Батько в день посвідчення заповіту був дуже слабкий, не міг говорити і тільки моргнув, однак під час складання заповіту не була присутня.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посвідчив заповіт 15.06.2015 року. Згідно тексту даного заповіту, на прохання батька він записаний з його слів нотаріусом та за допомогою загальноприйнятих технічних засобів ( комп`ютера) та частково власноручно нотаріусом, прочитаний ОСОБА_4 , нотаріусом та обраними ним свідками ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 , уголос і відповідає його дійсним намірам. На прохання заповідача, який самостійно не в змозі підписати заповіт із-за хвороби, погіршення зору, загальної слабкості та за власним доручення ОСОБА_4 підписаний ОСОБА_7 .

Оцінка суду.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Стеттею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Отже, заповіт був процесуально оформлений згідно чинного законодавства, нотаріус з`ясувала, що ОСОБА_4 , не в змозі сам підписати заповіт, оскільки тремтіли руки і йому було важко читати, але його воля щодо вчинення заповіту на користь в дітей залишалась в силі. Нотаріус пояснила заповідачу правила оформлення, а саме на рахунок підписання заповіту. Перевіривши дієздатність довіреної особи, яка підписувала заповіт, переконавшись у відсутності прямих родинних стосунків із заповідачем, нотаріус посвідчила заповіт.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що посвідчений заповіт не відповідав волі ОСОБА_4 . Покази свідків також не підтверджують факту, що у день складання та посвідчення заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював своїх дій. Крім цього, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду в справі була призначена посмертна комплексна судова психолого-медико-психіатрична експертиза. Згідно з висновком експерта № 65 зазначено причину смерті ОСОБА_4 , але жодних відомостей про те, що заповідач хворів на будь-які психічні захворювання - немає.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

15.06.2015 року ОСОБА_4 на підставі ст.1234 ЦК України використав своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначив спадкоємців свого майна, що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. був посвідчений заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 386, 387.

На час складання заповіту заповідач тремтіли руки і йому було важко читати,, тому суд вважає, що такі підстави могли бути тими причинами, за яких ОСОБА_4 було важко підписати заповіт, що підтверджується показами свідків.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, "Авшар проти Туреччини" від 10.07.2001 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту ОСОБА_4 відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст., ст.16, 1233-1234, 1247-1248 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, керуючись ст.,ст.4, 76,77,81,258-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до першого відповідача ОСОБА_2 та другого відповідача Приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Житко Ольги Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання недійсним заповіту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя: В.І.Бедьо