Справа №475/1267/21
Провадження № 22-ц/812/556/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Єгорової Н.І., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що між ним та AT КБ "ПриватБанк" було укладено договір про надання банківських послуг, який складається із анкети-заяви від 13 жовтня 2009 року, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів. Тарифи, зокрема, були викладені у довідці про умови кредитування, підписаної 13 жовтня 2009 року, згідно із якими процентна ставка за користування кредитом склала 2,5 % на місяць (30 % річних). На виконання умов цього договору банк відкрив клієнту картковий рахунок картка "Універсальна 55 днів пільгового періоду" та видав електронний платіжний засіб пластикову картку для доступу до цього рахунку, після чого 10 листопада 2009 року встановив на картковому рахунку кредитний ліміт. Станом на день подання цього позову картковому рахунку наданий номер НОМЕР_1 (у стандарті IBAN).

В подальшому він користувався картковим рахунком, при цьому використовував як власні кошти, так і кошти в рахунок кредитного ліміту, отримував нові платіжні засоби з метою доступу до карткового рахунку, 15 грудня 2016 року повторно підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил палання банківських послуг у ПриватБанку. Погашення заборгованості здійснював як шляхом самостійного зарахування коштів на картковий рахунок, так і шляхом примусового списання банком грошових коштів з його інших рахунків, відкритих в даному банку.

З травня 2017 року він припинив здійснення видаткових операцій з карткового рахунку та здійснював лише погашення заборгованості за кредитом та процентами згідно із умовами договору. Після того, як за його підрахунками заборгованість за кредитним договором мала бути погашена, він отримав у відповідача виписки за картковим рахунком, з яких вбачалося наявність заборгованості за кредитом в сумі 132912,40 грн.

З метою захисту своїх прав звернувся до Доманівського районного суду Миколаївської області із позовом про захист прав споживача та визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим. Рішенням Доманівського райсуду Миколаївської області від 12 квітня 2021 року у справі № 475/325/20, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі з підстав відсутності доказів припинення зобов`язань та незгодою відповідача із повним погашенням заборгованості за договором. При цьому наявність заборгованості за користування кредитним лімітом, її розмір за складовими заборгованості судами першої та апеляційної інстанцій не встановлювалися, обґрунтованість нарахування процентів та наявність підстав для стягнення неустойки не досліджувалися, оцінка правомірності дій банку в частині здійснення нарахування та наявності підстав для договірного списання з карткового рахунку не здійснювалася.

При розгляді справи № 475/325/20 було з`ясовано, що після укладання договору про надання банківських послуг відповідач в односторонньому порядку тричі змінював процентну ставку за користування кредитом - 01.09.2014 р. на 2,9 % на місяць (34,8 % річних), 01.04.2015 р. на 3,6 % на місяць (43,2 % річних) та 01.01.2017 р. на 3,5 % на місяць (42 % річних).

Крім цього, в період з 25 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року відповідач здійснював примусове списання грошових коштів з карткового рахунку без його належного доручення та наявності будь-яких законних підстав на проведення такого списання. Безпідставне списання здійснювалося з призначенням платежу "Страховий платіж за договором Страхування кредитного ліміту»" без зазначення отримувача цих коштів, а загальний розмір безпідставно списаних грошових коштів склав 12667,62 грн.

Внаслідок безпідставного списання грошових на картковому рахунку обліковується від`ємне значення залишку грошових коштів, що порушує його права як власника грошових коштів та як споживача банківських послуг у зв`язку з неможливістю користування особистими коштами в сумі 20515,25 грн.

Зазначив, що в період з 2016 року по 2019 рік, включно, ним не підписувалися будь-які договори страхування, які передбачали право страховика на договірне списання страхового платежу з карткового рахунку, та не надавалися відповідачу належним чином оформлені доручення на перерахування з карткового рахунку грошових коштів на користь будь-якої страхової компанії.

Крім того, вважає, що нарахування процентів за користування кредитом в розмірі 2,9 % на місяць (34,8 % річних), 3,6 % на місяць (43,2 % річних) та 3,5 % на місяць (42% річних) у відповідні періоди є неправомірними, а умови договору стосовно застосування цих ставок є нікчемними, а збільшення заборгованості за картковим рахунком на суму таких процентів є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 20515.25 грн., 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 1463.61 грн. та інфляційні нарахування в сумі 3087.55 грн.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12667 грн. 62 коп.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказав, що із банківських виписок по рахунку, судом встановлено, що позивач активно користувався картками. Користуючись грошовими коштами постійно, позивачеві було відомо про збільшення кредитного ліміту з встановленням підвищеної відсоткової ставки. Крім того, при підписанні заяви- анкети 15 грудня 2016 року відсоткова ставка була збільшена, виходячи із виписок по рахунку позичальника із зазначенням деталей операцій.

За таких обставин, на думку суду, позивач був повідомлений про зміну банком відсоткової ставки за користування кредитними коштами, з чим він погоджувався, сплачуючи кредит добровільно.

Щодо списання банком коштів з рахунку позивача у виді страхового платіжу за договором, як ""Страхування кредитного ліміту", суд не погоджується з думкою відповідача, стосовно того, що позичальник добровільно погоджувався з зазначеними списаннями, а тому ці кошти не підлягають поверненню.

Із виписки за картковим рахунком вбачається, що в період з 25 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року здійснено списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 з призначенням платежу "Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту»" в загальній сумі 12667,62 грн.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту укладення між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 договору страхування кредитного ліміту. Договір про надання банківських послуг, який складається з анкети -заяви від 13 жовтня 2009 року також не містить будь-яких відомостей, пов`язаних з правами та обов`язками "Страхування кредитного ліміту" .

Відсутність письмового договору про страхування кредитного ліміту дає підстави вважати такий договір нікчемним, а тому платежі, списання яких здійснювалось банком, без укладання письмового договору є незаконними і підлягають поверненню позивачеві на рахунок.

Посилання представника відповідача на добровільне внесення позивачем коштів, в тому числі і на страхові внески є підставою для неповернення коштів, на думку суду є безпідставними, так як із позовної заяви вбачається, що позивачеві не було відомо про примусове списання коштів на страхові внески. Кошти ним вносилися на погашення кредитних зобов`язань, в які за умовами договору(заяви-анкети) не було включене страхування кредитного ліміту. Списання коштів на страхування кредитного ліміту відбувалося за односторонньою ініціативою банку без погодження та без відома страхувальника, що суперечить вимогам закону.

В позовній заяві позивач зазначив, що за його підрахунками заборгованість за кредитом погашена станом на 30 листопада 2018 року, а на картковому рахунку у нього мають залишитися власні кошти в сумі 20515 грн.25 коп., які банком безпідставно списані.

Однак, відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року станом на 23 грудня 2020р. заборгованість позивача становила 123 268 грн.35 коп., що не співпадає із розрахунком позивача. За таких обставин залишок власних коштів на картковому рахунку позивача станом на 15 липня 2019 року є необґрунтованим і недоведеним, а тому позовна вимога в даній частині позову задоволенню не підлягає.

Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію нараховану на безпідставно списані кошти в сумі 20515 грн. 25 коп., що складають 3% річних в сумі 1463 грн.61 коп. та інфляційні нарахування в розмірі 3087 грн.55 коп.

Однак, на думку суду зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки залишок коштів на рахунку позивача станом на 15липня 2019 року позивачем не доведено.

Списання грошових коштів за страхування кредитного ліміту в розмірі 12667 грн.62 коп., які підлягають поверненню позивачеві не є грошовим зобов`язанням боржника, який прострочив його виконання.

Позивач перебував у кредитних відносинах з АТ КБ "Приватбанк" з 13 жовтня 2009 року Станом на 23 грудня 2020 року заборгованість позивача перед банком становила 123 268 грн.35 коп. На даний час суду не надано відомостей, чи виконанні грошові зобов`язання позивачем щодо повернення грошового кредиту банку.

Безпідставно списані грошові кошти за страхування кредитного ліміту, за згодою позивача можуть бути зараховані на погашення кредиту.

Крім того, досліджуючи матеріали справи, суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки станом на грудень 2020 року кредитні відносини між позивачем та банком ще тривали. У травні 2020 року він звернувся до суду за захистом порушених прав і йому стало відомо із витягу з карткового рахунку про безпідставне списання грошових сум за страхування кредитного ліміту, а тому на думку суду строк позовної давності на час звернення до суду з даним позовом не минув.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що рішення суду першої інстанції, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить, в частині задоволених позовних вимог, його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Так, зокрема, зазначають, що ОСОБА_1 у позовній заяві від 08 травня 2020 року по справі 475/325/20 визнає використання ним кредитних коштів на сплату Страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» в період з 25 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року.

Отже, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення коштів сплачених за Страховими платежами, як такі, що отримані Банком безпідставно, суд не в повному обсязі встановив обставини справи та не дослідив в повному обсязі докази, які містяться в матеріалах справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Крім того, вказують, що враховуючи, що позивач користувався та не заперечує цього Кредитними коштами відповідно до умов укладеного договору, сплачував Страхові платежі, що було встановлено навіть рішенням суду у справі № 475/325/20, то говорити про безпідставність набуття коштів взагалі є неприпустимо.

Також, вважають, що суд проігнорував заяву Банку про застосування строків позовної давності. Так, Позивач міг довідатися про порушення свого права як мінімум з 30 травня 2016 року, але звернувся до суду лише 29 листопада 2021 року.

Таким чином, на їх думку, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із заявленими ним вимогами.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

Про розгляд справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частина 5 стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення за страхування кредитного ліміту, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту укладення між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 договору страхування кредитного ліміту. Договір про надання банківських послуг, який складається з анкети -заяви від 13 жовтня 2009 року також не містить будь-яких відомостей, пов`язаних з правами та обов`язками "Страхування кредитного ліміту".

Відсутність же письмового договору про страхування кредитного ліміту дає підстави вважати такий договір нікчемним, а тому платежі, списання яких здійснювалось банком, без укладання письмового договору є незаконними і підлягають поверненню позивачеві на рахунок.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" із заявою-анкетою 13 жовтня 2009 року на відкриття кредитної лінії та видачі кредитної картки.

Позичальник погодився з умовами банку про надання банківських послуг, запропонованих банком, про що свідчить його підпис в заяві - анкеті та під Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифів.

13 жовтня 2009 року ОСОБА_1 від АТ КБ «Приватбанк» була видана кредитна картка Універсальна 55 днів пільгового періоду № НОМЕР_2 із строком дії 08/15 з кредитним лімітом 500 грн. та базовою ставкою 2,5% на місяць, яка в подальшому перевипускалася на картку № НОМЕР_3 зі строком дії 03/16, № НОМЕР_4 зі строком дії 04/18 та НОМЕР_5 зі строком дії 08/20,

Окрім того, згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», 13 жовтня 2009 року ОСОБА_1 погодився з фінансовими умовами наданими йому Банком та прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів. Вказана довідка містить підпис ОСОБА_1 та ним не оспорювалась.

Також, ОСОБА_1 15 грудня 2016 року підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку

Із банківських виписок по рахунку, наявних в матеріалах справи вбачається, що позивач активно користувався картками. З травня 2017 року позивач припинив здійснення видаткових операцій з карткового рахунку та здійснював лише погашення заборгованості за кредитом та процентами згідно з умовами договору.

Між тим, в період з 25 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року відповідач здійснював списання грошових коштів з карткового рахунку позивача з призначенням платежу "Страховий платіж за договором Страхування кредитного ліміту»", що вбачається з виписки по кредитних картах, отриманої позивачем від відповідача АТ КБ "ПриватБанк".

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Тобто виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 , від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц. та у постанові від 17 грудня 2020 року №278/2177/15-ц.

Згідно виписки за договором в період з 25 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року відповідач здійснював списання грошових коштів з карткового рахунку позивача з призначенням платежу "Страховий платіж за договором Страхування кредитного ліміту».

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до вимог ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правовою підставою для компенсації втрачених грошових коштів за рахунок відповідача позивачем визначено положення ст.1073 ЦК України, з огляду на що, для застосування до даних правовідносин наведеної правової норми має бути доведеним факт безпідставного списання коштів з рахунку та (або) факт порушення розпорядження клієнта.

Відповідно до пункту 1.38статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22(далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Тобто списання проводилося банком безпідставно, оскільки умовами договору оплата продукту «Страховий платіж за договором Страхування кредитного ліміту» не передбачена. Добровільно кошти на погашення страхування кредитного ліміту позивачем не вносились, а списувалися банком примусово, що підтверджується деталями операцій по картковому рахунку, наявному в виписці.

Отже, банком при відсутності договірних з позивачем та правових підстав, були безпідставно списані кошти в сумі 12667 грн.62 коп., в якості оплати страхового платежу за договором страхування кредитного ліміту.

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь-яких достатніх та допустимих доказів того, що між сторонами укладено договір страхування кредитного ліміту, відповідачем суду не надано. Договір про надання банківських послуг не містить умов, які погодженні сторонами, пов`язаних з правами та обов`язками страхування кредитного ліміту.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 у позовній заяві від 08 травня 2020 року по справі 475/325/20 визнавав використання ним кредитних коштів на сплату страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» в період з 25 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року не можуть бути прийнятті до уваги. Оскільки у вказаному позові позивачем лише було констатовано, що розмір заборгованості за кредитом складається із безпідставно нарахованих банком відсотків за користування кредитом та страховими платежами в односторонньому порядку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до вірного висновку про стягнення безпідставно стягнути сум страхових платежів.

Рішення суду в частині відмови у задоволені вимог ні позивачем, ні відповідачем не оскаржувалося, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 ст. 258 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, списання «страхових платежів» здійснювалося банком починаючи з 25 серпня 2016 року щомісячно протягом майже трьох років. При цьому банк списував не кошти позивача, а власні кошти в межах встановленого кредитного ліміту з врахуванням приписів ч. 1 ст. 1069 ЦК України.

Згідно із доданим до позовної заяви розрахунку заборгованості перше безпідставне списання саме власних коштів позивача відбулося 06 грудня 2018 року, про що зазначає представник позивача у поясненнях на заяву представника відповідача про застосування позовної давності ( а.с.75). А відтак саме з цієї дати позивач міг дізнатися про порушення свого права та повинен був звернутися до суду до 06 грудня 2021 року. З вказаним позовом позивач прийшов до суду 30 листопада 2021 року, тобто в межах позовної давності.

Суд першої інстанції, при вирішені питання про застосування позовної давності, дійшов висновку про звернення позивача до суду з цим позовом в межах позовної давності, при цьому зважав на інші обставини. Разом з тим, таке не впливає на правильність основного висновку проте, що позивачем не пропущена позовна давність при зверненні до суду з цим позовом.

На підставі частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.