Справа № 457/499/22 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/530/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м.Львів

Справа 457/499/22

Провадження № 22ц/811/530/23

Провадження № 22ц/811/727/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 14 лютого 2023 року, ухвалені у м.Дрогобичі у складі судді Нагірної О.Б., у справі за позовом ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановив:

15 липня 2022 року позивач звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» придбало у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 ноутбук DELL 7470 i5/8gb/240 ssd вартістю 8 750 грн. згідно Договору №494/19 від 10 грудня 2019 року. Вказує, що 14 грудня 2019 року ноутбук прийнято на баланс позивача та присвоєно інвентаризаційний номер 923085. Наказом №178-к від 1 жовтня 2019 року ОСОБА_3 прийнято на роботу з 2 жовтня 2019 року на посаду юриста в структурний підрозділ позивача - цех по виготовленню випарників (м.Трускавець). Для виконання службових обов`язків відповідачу надано ноутбук DELL 7470 i5/8gb/240 ssd. Зазначає, що наказом №34-к від 17 лютого 2020 року відповідача звільнено із займаної посади за угодою сторін (п.1. ст.36 КЗпП України). Вказує, що після звільнення відповідач не повернула роботодавцеві наданий їй ноутбук. Просить позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2023 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2023 року стягнуто з ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Рішення та додаткове рішення оскаржує ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз». Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, та неповно з`ясував всі фактичні обставин справи. Просить рішення скасувати, а позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви. Щодо додаткового рішення зазначає, що питання стягнення витрат на правову допомогу розглянуто судом без повідомлення належним чином сторони позивача про дату, час і місце засідання суду, що перешкодило подати свої заперечення. Звертає увагу, що заяву про стягнення витрат на правову допомогу подано з пропуском процесуального строку, передбаченого ст. 141 ЦПК України. Також вказує, що витрати на правову допомогу є неспівмірними, оскільки перелік послуг, наданих представником відповідача, не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи. Зазначає, що стороною відповідача не подано детальний опис робіт (наданих послуг). Просить скасувати додаткове рішення та в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

11 травня 2023 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що відповідно до наказу №178-к від 1 жовтня 2019 року ОСОБА_3 з 2 жовтня 2019 року прийнята на посаду юриста до структурного підрозділу ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» - цеху по виготовленню випарників.

Згідно Наказу №34-к від 17 лютого 2020 року між ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» та ОСОБА_3 припинено трудовий договір за угодою сторін на підставі п.1. ст.36 КЗпП України.

Позивач посилається на те, що відповідач після звільнення з роботи не повернула роботодавцю ноутбук DELL 7470 i5/8gb/240 ssd, який вона отримала для забезпечення виконання своїх службових обов`язків.

З договору №494/19 від 10 грудня 2019 року, накладної №01-12/19 та платіжного доручення №79 від 11 грудня 2019 року вбачається, що позивач придбав у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 ноутбук DELL 7470 i5/8gb/240 ssd вартістю 8 750 грн.

Із звіту ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» та даних бухгалтерського обліку станом на 31 серпня 2021 року вбачається, що спірний ноутбук, який обліковується за інвентаризаційним номером 923085, введено в експлуатацію 14 грудня 2019 року у м.Трускавець (юрист). В останній колонці звіту зазначено які матеріальні цінності відсутні на підприємстві, проте про відсутність спірного ноутбука не зазначено. Тобто, станом на 31 серпня 2021 року зазначений ноутбук перебував на підприємстві, що відображено у його обліках.

Відповідно до інвентаризаційного опису від 31 жовтня 2021 року, за результатами перевірки на дільниці виготовлення випарників у м.Трускавець комісією виявлена нестача ноутбука DELL 7470 i5/8gb/240 ssd в кількості 1шт. вартістю 8 500 грн. В цьому описі зазначено, що інвентаризація проводилася з 8 по 26 листопада 2021 року.

Докази про передачу ноутбука під матеріальну відповідальність відповідача відсутні.

1 грудня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення спірного ноутбука. У заяві зазначено, що договір про надання правової допомоги №01/11/21 від 15 грудня 2021 року адвокатом Яцківим І.М. укладено з ОСОБА_5 та ставиться вимога про повернення ноутбука, що належить ОСОБА_5 .

Позивач посилається на те, що спірний ноутбук використовувався відповідачем під час виконання трудових обов`язків під час карантину дистанційно.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не подав суду належних та допустимих доказів зберігання ноутбука DELL 7470 i5/8gb/240 ssd ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно із ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 44 цього Кодексу недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позову.

Оскаржуване додаткове рішення суду мотивовано наступним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на судовий збір та професійну правничу допомогу.

Встановлено, що позивачем до позовної заяви подано попередній розрахунок судових витрат, які складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

18 жовтня 2022 року позивачем подано заяву про відшкодування витрат на правову (правничу) допомогу з детальним описом робіт (наданих послуг).

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Оскільки, рішенням суду першої інстанції від 16 січня 2023 року відмовлено в позові ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз», судові витрати покладаються на позивача.

Встановлено, що після ухвалення рішення відповідачем подано заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 48 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79,статтях 84,88,89 ЦПК України.

Витрати на правничу допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір про надання правової допомоги.

В акті № 1 прийняття-передачі наданих послуг від 31 жовтня 2022 року міститься детальний опис наданих послуг, згідно яких гонорар адвоката за надання правової допомоги в суді першої інстанції становить 8 000 грн. та складається з фіксованого розміру у твердій грошовій сумі - 4 000 грн. та погодинній оплаті за надання послуг.

Відповідачем надано квитанції до прибуткового касового ордера № 78 від 21 жовтня 2022 року про оплату наданих послуг в розмірі 4 000 грн. та № 80 від 31 жовтня 2022 року про оплату наданих послуг в розмірі 4 000 грн.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 8 000 грн. витрат на правничу допомогу, які були необхідними. Розмір таких витрат підтверджено належним чином.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав доля задоволення апеляційних скарг.

11 травня 2023 року відповідачем подано заяву про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. в суді апеляційної інстанції.

Встановлено, що 3 травня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір про надання правової допомоги б/н.

Відповідно до акту прийняття-передачі наданих послуг від 5 травня 2023 року загальна вартість робіт становить 3 000 грн. Надано детальний опис наданих послуг під час розгляду справи в Львівському апеляційному суді.

З квитанції до прибуткового касового ордера №86 від 5 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_6 прийнято від ОСОБА_3 3 000 грн.

Відтак, належить зробити висновок, що докази понесених витрат на професійну правничу допомогу подані у строки та в порядку, визначені ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ТзОВ «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, надану при апеляційному перегляді справи, у розмірі 3 000 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.1, ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2023 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-виробнича фірма «Ремтехгаз» (вул. Коломойцівська, 28, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, код ЄДРПОУ - 30299519) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 3 000 (три тисячі) грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________Р.В. Савуляк