Справа № 483/700/23 Головуюча у 1-й інстанції Шевиріна Т. Д.
Провадження № 22ц/812/1356/23 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Серебрякова Т. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз»

(надалі - АТ ОГРС «Миколаївгаз»)

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Шевиріної Т. Д. у місті Очаків Миколаївської області о 13 годині 07 хвилині, зі складанням його повного тексту 19 жовтня 2023 року, по справі

за позовом

АТ ОГРС «Миколаївгаз» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року АТ ОГРС «Миколаївгаз» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 7 526 грн 25 коп. заборгованості за послуги з розподілу природного газу, 74 грн 07 коп. 3% річних та 218 грн 14 коп. втрат від інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачка є споживачем послуги з розподілу природного газу та приєдналася до умов договору розподілу природного газу шляхом документально підтвердженого споживання газу у відповідності до пункту 7 глави 3 розділу VІ кодексу ГРМ.

В період з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2023 року ОСОБА_1 перестала своєчасно сплачувати надані послуги з розподілу газу, внаслідок чого у неї утворився борг в розмірі 7 526 грн 25 коп., який розраховано позивачем, виходячи з обсягів фактичного споживання газу за період з 2019 по 2022 газові роки.

На нараховану, але не сплачену суму боргу, позивачем у відповідності до статті 625 ЦК України нараховано 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 21 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року на суму 74 грн 07 коп. та 218 грн 14 коп. втрат від інфляції за період з січня 2020 року по грудень 2021 року.

Відзиву на позовну заяву відповідачкою не надано.

У серпні 2023 року позивачем надана заява про уточнення позовних вимог стосовно зазначення дати народження та РНОКПП відповідачки, зазначених в прохальній частині позовної заяви, та заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 2 серпня 2023 року позов АТ ОГРС «Миколаївгаз» задоволено, ухвалено про стягнення на його користь з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу за період з 1 січня 2020 року по 28 лютого 2023 року в загальній сумі 7 818 грн 46 коп., з яких: 7 526 грн 25 коп. послуги з розподілу природного газу, 74 грн 07 коп. 3% річних та 218 грн 14 коп. втрати від інфляції. Розподілено судові витрати.

9 серпня 2023 року відповідачкою ОСОБА_1 до суду подана заява про перегляд заочного рішення.

В обґрунтування доводів заяви відповідачка зазначила, що не була обізнана про розгляд справи, внаслідок чого не змогла надати докази та заперечення проти його задоволення, оскільки з 1 грудня 2018 року не є власником квартири, до якої постачається та розподіляється газ, внаслідок укладення нею договору купівлі-продажу з іншою особою.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 серпня 2023 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволена, заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 2 серпня 2023 року скасовано, а справа призначена до розгляду.

12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свою представницю - адвокатку Михайленко Н. М., направила відзив на позовну заяву, в якому вказала на її необґрунтованість, у зв`язку тим, що нею послуги з постачання та розподілу газу не отримуються, так як 1 грудня 2018 року вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу №1536 квартири АДРЕСА_1 , та з цього часу не є власником житла, до якого позивачем надаються послуги. Внаслідок цього вважала себе неналежним відповідачем за пред`явленим позовом. Просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати, які попередньо оцінила в 5 000 грн.

Позивач звернувся до суду з письмовими поясненнями в яких вважав доводи відзиву необґрунтованими, та такими, що не заслуговують на увагу.

Зазначав, що пунктом 10 глави 3 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем визначено, що у разі звільнення займаного об`єкта або приміщення споживач зобов`язаний повідомити про це оператора ГРМ не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня звільнення об`єкта або приміщення. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем оператора ГРМ про звільнення об`єкта або приміщення споживач зобов`язаний здійснювати оплату послуг за договором розподілу природного газу, як випливає з умов договору. При цьому договір з новим споживачем укладається після припинення договору розподілу природного газу із споживачем, який звільняє об`єкт або приміщення.

Посилався на відповідну судову практику.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2023 року у задоволенні позову АТ ОГРС «Миколаївгаз» відмовлено. Ухвалено про стягнення з позивача на користь відповідачки 5 000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за допомогою належних доказів не доведено, що саме відповідачка є споживачем послуг з розподілу природного газу до квартири АДРЕСА_1 . Відмовляючи у позові стягнув з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу, які є співмірними зі складністю справи та обсягом робіт виконаних адвокаткою.

В апеляційній скарзі АТ ОГРС «Миколаївгаз», посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без повного всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначав, що місцевий суд безпідставно посилався на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» роблячи висновок, що зобов`язання по оплаті комунальних послуг виникають з часу придбання у власність нерухомого майна та початку користування цими послугами, при цьому не враховуючи норми пункту 10 глави 3 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем. Тому безпідставно залишив поза увагою те, що споживач який завчасно не повідомив оператора ГРМ про звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) зобов`язаний здійснювати оплату відповідно до умов договору, тим більше, що новий власник квартири не звертався до позивача за укладенням договору розподілу природного газу.

Також вважав, що суд безпідставно не взяв до уваги висновки Верховного Суду в аналогічній справі, та помилково послався на те, що її обставини не є релевантними до цієї справи.

Заперечував з приводу стягнення коштів сплачених у якості витрат за правничу допомогу на користь відповідачки. Вказував, що в матеріалах справи відсутні договір про надання правничої допомоги, акти виконаних робіт та акти приймання передачі наданих послуг.

Посилався на відповідну судову практику.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 20 листопада та 18 грудня 2023 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на ім`я ОСОБА_1 , як власниці квартири АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для отримання послуги з розподілу природного газу для побутового споживання (а.с.9-11).

1 грудня 2018 року відповідачкою ОСОБА_1 здійснено відчуження належної їй квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, укладеним нею з ОСОБА_2 , яким з цього часу зареєстровано своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.101-102).

Про здійснення відчуження житла на користь іншої особи та припинення споживання послуг з розподілу газу позивач від імені ОСОБА_1 не повідомлений. Новим власником та побутовим споживачем заяв на адресу підприємства з метою укладення нового договору з розподілу та споживання газу не направлено.

В той же час із розрахунку, складеного АТ ОГРС «Миколаївгаз» з розподілу природного газу, який постачається до квартири АДРЕСА_1 , вбачається, що у період, починаючи з 2020 року по лютий 2023 року включно, за надані позивачем послуги утворилася заборгованість у загальній сумі 7 526 грн 25 коп. (а.с.11). При цьому, за увесь час, починаючи з січня 2020 року, жодної оплати побутовим споживачем послуг не здійснено.

Тому, з огляду на наявність заборгованості за особовим рахунком споживача квартири АДРЕСА_1 , АТ ОГРС «Миколаївгаз» просив стягнути суму боргу з відповідачки ОСОБА_1 , як колишньої власниці квартири, що не попередила позивача про її відчуження та припинення договору у відповідності до положень пунктів 6 та 10 глави 3 розділу розділ VІ Кодексом газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2494 (далі Кодекс ГРМ).

Встановивши такі обставини справи та враховуючи те, що у відповідачки, яка перестала користуватися послугою, що надана позивачем по факту, так як здійснила відчуження квартири на користь іншої особи, суд першої інстанції дійшов висновку, що у ОСОБА_1 не виникло обов`язку з погашення чужих боргів за послугу, яка нею не отримана, та відмовив у задоволенні позову.

Ці правовідносини судом встановлено правильно, як забезпечення позивачем побутових потреб населення, що є споживачами природного газу, і до них обґрунтовано застосовані відповідні норми матеріального права.

Зокрема враховано, що правовідносини, які виникають між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) побутовими споживачами газу, регулюються: Законом України «Про житлово-комунальні послуги»; Кодексом газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2494 (далі Кодекс ГРМ); Правилами постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2496 (далі Правила); постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 20 червня 2013 року №709 «Про підвищення якості обслуговування споживачів природного газу»; Порядком відшкодування збитків, завданих газопостачальному або газорозподільному підприємству внаслідок порушення газопостачальним або газорозподільним підприємством Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 жовтня 2014 року №184; Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2498 (далі Типового договору) та Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2500.

Тому у цій справі, з огляду на наведені норми матеріального права, позивач вважав можливим застосувати до відповідачки відповідальність за неповідомлення нею про звільнення об`єкта або приміщення (остаточного припинення користування газом) у вигляді зобов`язання здійснювати подальшу оплату послуг за договором розподілу природного газу (пункт 10 глави 3 розділу розділ VІ Кодексу ГРМ), а відповідачка, в свою чергу, з якою погодився і суд першої інстанції, прохала застосувати до даних правовідносин, передусім, положення Закону України «Про житло-комунальні послуги».

Так, за пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем визначається фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У пункті 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ має місце інше визначення терміну «споживача», який, в той же час, розподіляється, в залежності від мети отримання послуги, на такі види, як побутові споживачі та споживачі.

Таким побутовим споживачем, у розумінні положень цього Кодексу, є споживач, яким є фізична особа, що придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

При тому Кодекс ГРМ відокремлює поняття «побутового споживача» від іншого виду «споживача природного газу (споживач)», якими є фізична особа, фізична особа підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

Тобто положення Кодексу ГРМ відрізняють побутового споживача, який є власником житла та отримує послугу з розподілу газу для власних потреб, від іншого виду споживача - фізичної особи, об`єкт якого в установленому порядку підключено до/через ГРМ Оператора ГРМ, що отримує природний газ на підставі договору з метою використання для власних потреб, як сировини.

Внаслідок цього Кодекс ГРМ, в залежності від особи споживання послуги, яким є побутовий споживач, або інший споживач - фізична особа, врегульовує: порядок укладення договору розподілу газу (пункт 1 глава 3 розділ VІ Кодексу), де побутовий споживач приєднується за фактом підписання заяви-приєднання або за фактом сплати наданих послуг, а споживач-фізична особа лише на підставі укладеного договору; та регулює по різному умови надання послуги, прав та обов`язків виконання з її отримання та оплати; тощо.

Такі умови виконання обов`язку з оплати отриманих послуг для індивідуального споживача, яким є побутовий споживач газу, регулюються додатково положеннями пункту 5 частини 2 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно яких індивідуальний споживач, як власник або співвласник нерухомого майна, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Для побутового споживача комунальними послугами, у цьому розумінні, є, зокрема, послуги з постачання та розподілу природного газу (пункт 2 частина 1 статті 5 вказаного Закону України).

Отже, аналізуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що положення, на які посилається позивач, а саме пункт 10 глави 3 розділу VІ Кодексу ГРМ та пункт 12.5 Типового договору, не підлягають застосуванню до побутового споживача, в разі відчуження ним нерухомої власності на користь іншої особи, оскільки: по-перше, ці положення регулюють відносини засновані на укладеному договорі між газорозподільним підприємством та споживачем, який не є побутовим; по-друге, пов`язані зі строками попередження про звільнення займаного об`єкта або приміщення, а не з гіпотетичною можливістю побутового споживача розпорядитися житловим приміщенням в порядку здійснення його відчуження з укладенням нотаріально посвідченого договору, узгодження умов якого можливо лише в день його укладання та підписання сторонами; і в-третіх, послуга з постачання або розподілу природного газу для індивідуального побутового споживача є комунальною послугою з утримання житла, а тому врегульована спеціальними законами.

Проаналізувавши обставини справи та відповідні норми матеріального права, колегія суддів доходить висновку, що незважаючи на заборгованість, яка виникла за надані позивачем послуги з розподілу газу з утримання житла, починаючи з січня 2020 року, відповідачка ОСОБА_1 не є побутовим споживачем цієї послуги, яка надана до квартири АДРЕСА_2 , так як передала житлове приміщення у власність іншої особи, ще у 2018 році на підставі укладеного договору. Внаслідок цього у неї відсутній обов`язок зі сплати її заборгованості, як послуги, що їй, як побутовому споживачу, не надавалася та нею не споживалася.

За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи позивача про необхідність застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, висновки, викладені КГС в складі ВС у постанові від 24 травня 2022 року при розгляді ним справи №914/2920/20, не є слушними, оскільки обставини, які були предметом перегляду в касаційному суді не є аналогічними обставинам, встановленим у даній справі, навіть, ні за предметом, ні за підставами позовів.

Отже, рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу на користь відповідачки, то колегією суддів враховується, що у відповідності до статті 137 ЦПК України передбачається, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи розмір витрат на правничу допомогу, понесених сторонами, підлягає розподілу між ними, в тому числі гонорар за представництво в суді та іншу правничу допомогу, а також розмір сум, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Тому судом першої інстанції при ухваленні рішення, згідно до частини 2 статті 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачки обґрунтовано стягнуті понесені нею витрати на правову допомогу, яка підтверджена ордером, виданим адвокатом на представлення інтересів відповідачки за укладеним між ними договором, розрахунком обсягу наданих правових послуг та квитанцією на підтвердження її оплати.

За наведеного доводи представника позивача в скарзі щодо неналежності наданих відповідачкою доказів на підтвердження понесених витрат на сплату отриманої нею правової допомоги не є слушними, а стягнуті з підприємства, як юридичної особи, ці витрати є співмірними пред`явленим до неї позовним вимогам, проти яких відповідачкою надані відзив і заперечення, а також заяви з процесуальних питань, в тому числі враховано і представництво адвокаткою інтересів відповідачки в суді, які стосуються не лише безпосередньої можливості участі у судових засіданнях, але ще і надання клопотань, заяв та відповідних документів, як здійснення представництва клієнта у суді першої інстанції.

Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ ОГРС «Миколаїгаз» залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Серебрякова