УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року

м. Київ

справа № 523/20825/21

провадження № 61-6839ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_3 , третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 та малолітня дитина, син позивача та відповідача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з червня 2019 року не проживають в квартирі. Відповідачі постійно проживають у м. Донецьку, незважаючи на те, що дозвіл на виїзд дитини був наданий до 15 червня 2020 року. Факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зазначеній квартирі підтверджується актом про непроживання відповідачів, складеним сусідами. На теперішній час в квартирі проживають наймачі - сім`я ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживають більше року, просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 19 жовтня 2022 року, яке залишив без змін Одеський апеляційний суд постановою від 21 березня 2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково, визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі більше року, не намагалася вселитися в спірну квартиру, а тому втратила право користування квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням,суди дійшли такого висновку, оскільки не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягненням певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

04 травня 2023 року ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 надіслав до суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/10762/16-ц, від 13 серпня 2020 року у справі № 756/10859/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. реєстровий номер 7379.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 січня 2016 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Суворовським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 30.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , як члени сім`ї власника квартири (дружина та син) вселилися та проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей від 25 жовтня 2021 року № Б1-279084-ф/л, наданими департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у спірній квартирі з 30 жовтня 2018 року.

Суворовський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 15 червня 2020 року розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

05 червня 2019 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей (зону проведення ООС) неповнолітнього сина ОСОБА_3 у період з 15 червня 2019 року до 15 червня 2020 року у супроводі матері ОСОБА_2 .

Згідно даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 19 жовтня 2021 року ОСОБА_3 перетнув лінію розмежування в межах Донецької та Луганської областями (виїхав) 21 червня 2019 року на пункті пропуску Новотроїцьке (Бугас).

Відомості щодо повернення ОСОБА_3 на підконтрольну Україні територію в матеріалах справи відсутні.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/10762/16-ц, від 13 серпня 2020 року у справі № 756/10859/18, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не релевантні до спірних правовідносин (справа № 523/20825/21).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_3 , третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров