КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5816/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року місто Київ

справа №756/834/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Жука М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 року позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №9 від 05 березня 2010 року за реєстровим №4-420.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , яку отримав як член ЖБК «Печерський-XІІ»

Вказував, що серпні2016 року він дізнався, що належна йому на праві власності квартира без його відома та всупереч його волі була відчужена за договором купівлі-продажу від 05березня 2010 року його дружиною ОСОБА_4 , на підставі довіреності від його імені, її доньці ОСОБА_3 .

Зазначав, що він ніколи не мав наміру продавати квартиру і не вчиняв ніяких дій спрямованих на продаж спірної квартири, оскільки іншого житла, де б він міг проживати в нього не має.

Посилався на те, що довіреність на ім'я дружини він видавав з метою продажу успадкованого майна від його матері, а не спірної квартири.

Вказував, що він з 1978 року по теперішній час проживає у вказаній квартирі, оплачує житлово-комунальні послуги та відповідач не намагалася вселитися у спірну квартиру.

Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 березня 2010 року, як такий, що укладений під впливом помилки та внаслідок введення його в оману.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що без відома позивача та всупереч його волі щодо наміру відчужувати своє єдине житло, квартира АДРЕСА_1 була відчужена на користь відповідача.

Вказував, що позивач є хворою людиною похилого віку і на час укладання договору майже не виходив з квартири, а тому саме у зв`язку із станом здоров`я та майже повною сліпотою ним була видана довіреність на дружину щодо представництва його інтересів, виключно, щодо відчуження майна отриманого у спадщину від своєї померлої матері.

Зазначав, що відчуживши належне позивачу спадкове майно, у дружини виник злочинний умисел направлений на позбавлення позивача права володіти, користуватись та розпоряджатись на власний розсуд своєю квартирою.

Посилався на те, що знаючи, що позивач не бажав продавати своє єдине житло, діючи всупереч його волевиявлення, дружина домовилась із відповідачем (рідною дочкою від попереднього шлюбу) укласти правочин щодо відчуження належної позивачу квартири на її користь.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.

Третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 12 грудня 1978 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

За вказану квартиру ОСОБА_1 сплачував пайові внески ЖБК «Печерський-XІІ» до березня 1993 року, що підтверджується довідкою ЖБК «Печерський-XІІ» від 23 грудня 2016 року.

28 травня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 мала дочку від першого шлюбу, яка є відповідачем по справі ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 06 серпня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Довіреністю від 25 вересня 2009 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником з питань розпорядження всім його майном з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати всі передбачені законом правочини по розпорядженню майном, в тому числі щодо його продажу. Довіреність видана строком на п`ять років та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С.О., внесена до реєстру за №3870 (т.1 а.с.45, 77).

05 березня 2010 року між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 25 вересня 2009 року №3870, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої київської нотаріальної контори Фроловою А.О. та внесено до реєстру за №4 - 420 (т.1 а.с.41).

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу цей продаж вчинено за 10352,16 грн., які продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Згідно інформаційної довідки Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації від 08 серпня 2016 року спірна квартира на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що у січні 2016 року він дізнався про те, що належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 без його відома та всупереч його волі була відчужена за договором купівлі-продажу від 05березня 2010 року його дружиною ОСОБА_4 , на підставі довіреності від його імені, її дочці ОСОБА_3 . Зазначав, що наміру продавати квартиру він не мав, він проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні платежі, довіреність на ім`я дружини видавав з метою продажу успадкованого майна від матері, а не спірної квартири. Посилався на те, що його дружина, знаючи, що він не бажає продавати своє єдине житло, діючи всупереч його волевиявлення, домовилась із відповідачем, яка є її рідною дочкою від попереднього шлюбу укласти правочин щодо відчуження належної йому квартири на користь ОСОБА_3 . Вважає, що договір купівлі-продажу від 05 березня 2010 року слід визнати недійсним, оскільки порушені його права.

Позивач у суді апеляційної інстанції пояснив, що після смерті його матері, він отримав у спадщину, серед іншого, садовий будинок в районі Берковець. Маючи проблеми зі здоров`ям він не мав змоги забезпечувати схоронність садового будинку, провадити його поточний ремонт та утримувати в порядку земельну ділянку під будинком, а відтак вирішив що краще продати будинок ніж його втратити. Вказував, що маючи значні проблеми із зоровим сприйняттям, він був не в змозі без сторонньої допомоги зробити покупки, відправитися на прийом до лікаря, а тому був змушений використовувати допомогу усіх хто був радий її запропонувати. Зазначав, що коли дружина-юрист запропонувала свою допомогу щодо продажу садового будинку він без вагань погодився. Вказував, що довіреністю від 25 вересня 2009 року він уповноважив дружину (як він вважав) на продаж садового будинку, проте дружина не звітувала перед ним кому, коли і за яку ціну зазначений садовий будинок був проданий. Пояснив, що довірившись дружині він не звертав уваги щодо такого «дріб`язку» як садовий будинок, розраховуючи що взамін з її боку він буде забезпечений утриманням та доглядом. Інформація, про те що квартира належить дочці дружини стала йому відома з Інформаційної довідки Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації від 08 серпня 2016 року. Вказував, що квартира без його відома та всупереч його волі, щодо наміру відчужувати своє єдине житло, була відчужена на користь відповідача. Зазначив, що якби він хотів відчужити свою квартиру іншій особі, він би склав заповіт. Вказував, що ніяких грошей за відчуження квартири він не отримував.

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що усіма питаннями щодо укладення договору купівлі-продажу займалася її матір ОСОБА_4 . Вона лише прийшла до нотаріуса та поставила підпис у договорі, ніяких коштів за купівлю квартири вона не платила.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч.1 ст.242 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз`яснень, які викладені у п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, -наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Аналогічні висновки викладені у постановах ВерховногоСудувід 19 листопада 2021 року у справі №383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі №753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі №638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі №370/2309/18.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вищезазначені процесуальні норми передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Отже, доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.

Як вбачається з відповіді Оболонської РДА в місті Києві №104-104/Н-304-792 від 15 квітня 2021 року, яка була надана на запит позивача, відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА в місті Києві 26 січня 2021 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до звернення нового власника та поданих документів, що свідчать про відчуження житла.

Позивач вказував на те, що в спірній квартирі зареєстровано шість сторонніх осіб, яких він не реєстрував.

На питання суду ОСОБА_3 зазначила, що у спірній квартирі постійно проживає ОСОБА_1 , він оплачує комунальні платежі. В квартиру вона не вселялася, не подавала ніяких заяв щодо зняття позивача з реєстраційного обліку у спірній квартирі та нікого там не реєструвала. Хто це зробив вона не знає. Вказувала, що вона не оспорювала право проживання у квартирі ОСОБА_1 .

Виходячи з досліджених доказів та пояснень сторін вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом позивача, останній не мав наміру відчужувати спірне нерухоме майно, не розумів юридичних наслідків виданої ним довіреності від 25 вересня 2009 року.

Представник, яка діяла від імені позивача як продавця, ОСОБА_4 є матір`ю, другої сторони договору - відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_1 грошових коштів від продажу квартири не отримував, що не заперечувалося відповідачем.

Таким чином, тісний родинний зв'язок представника, яка діяла від імені позивача як продавця, ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_3 , виникнення негативних наслідків для довірителя ОСОБА_1 , оскільки внаслідок укладення оспорюваної угоди він був позбавлений права власності на житло, яке було єдиним його місцем проживання (став безхатченком), свідчить про умисел в діях представника ОСОБА_4 щодо зловмисної домовленості з її дочкою ОСОБА_3 , внаслідок такої домовленості договір купівлі-продажу укладений на таких умовах, які не відповідали волі довірителя, умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а також існує причинний зв'язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача та наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 , що діяла від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №4-420 на підставі ст.232 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги представника позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати в розмірі 1600 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 29,50 кв.м, загальною площею 54,00 кв.м від 05 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 , що діяла від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., зареєстрований в реєстрі за №4-420.

Стягнути з ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати в розмірі 1600 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: