Номер провадження: 22-ц/813/3167/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви про про заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

30 травня 2022 року до суду першої інстанції надійшла заява від представника третьої особи ОСОБА_3 про заміну заходів забезпечення позову, які вжиті ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року, шляхом скасування арешту і встановленої заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; та накладення арешту, замість вищевказаного майна, на належне відповідачеві ОСОБА_2 , а саме: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку, площею 0,1001 га, за адресою: АДРЕСА_4 .

В обґрунтування заяви представник третьої особи посилався на те, що під час постановлення ухвали суду від 10 грудня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно, на яке накладено арешт в цій справі, належало на праві власності ОСОБА_2 та може слугувати забезпеченням позову ОСОБА_1 . Однак, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року право власності на нерухоме майно, яке слугувало забезпеченням позову в цій справі, визнано за ОСОБА_3 , який не є стороною у правовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим третя особа вважає, що наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Разом з тим, як стверджує третя особа, вказаною постановою також визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_4 , та земельну ділянку, площею 0,1001 га, за адресою: АДРЕСА_4 , яке може слугувати забезпеченням позову в цій справі, як нерухоме майно належне відповідачеві по справі.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року заяву представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ОСОБА_4 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим задоволено. Замінено заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року по цивільній справі №947/36720/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, а саме: Скасовано арешт з житлового будинку АДРЕСА_1 . Скасовано арешт з квартири АДРЕСА_2 . Скасовано арешт з квартири АДРЕСА_3 . Скасовано встановлену заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме стосовно: житлового будинку АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 . Накладено арешт на приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . Накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,1001 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . Встановлено заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме стосовно: приватного будинку, загальною площею 404,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ; земельної ділянки, площею 0,1001 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану ухвалу скасувати, винести нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні заяви.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржувану ухвалу судом першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається, ухвалою суду першої інстанції від 10 грудня 2020 року було вжито заходи забезпечення майбутнього позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, шляхом: накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; накладення арешту квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Встановлено заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме стосовно: житлового будинку АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 .

Під час постановлення ухвали, судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами виник спір стосовно виконання умов договорів позики укладених у формі розписок від 02 січня 2007 року, від 30 січня 2007 року та від 15 січня 2008 року, що полягає у неповерненні грошових коштів в сумі 218000 доларів США та 350000 ЄВРО, у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав за необхідне забезпечити позов шляхом накладення арешту та встановлення заборони вчиняти відповідні дії стосовно вищевказаного нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_5 , яка у разі подання позивачем позову набуде статус відповідача по справі, що буде співрозмірним ціні позову у вищевказаній суми, яка є значною, оскільки зазначене майно у разі ухилення відповідача від виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, може слугувати забезпеченням його виконання, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, оскільки до розв`язання виниклого між сторонами по справі спору по суті, відповідач має право відчужити належне йому на праві власності майно, на користь третіх осіб, за наслідком чого примусове виконання рішення суду, у разі відсутності волі відповідача на його виконання, буде не результативним, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою можливого виконання рішення суду.

З поданих до заяви про заміну заходів забезпечення позову доказів судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року по справі №760/28053/13-ц, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. В порядку поділу майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно: приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м., з урахуванням земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,045га, за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 , 1/3 частину двокімнатної квартири, площею 23,53 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_4 , та земельну ділянку, площею 0,1001 га, за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначена постанова набрала законної сили з дати її постановлення і проголошення.

На підставі викладеного вбачається, що нерухоме майно, яке слугувало забезпеченням позову по цивільній справі №947/36720/20, яке на момент їх вжиття належало відповідачеві, наразі належне на праві власності третій особі ОСОБА_3 .

Таким чином, вбачається, що вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року заходи забезпечення позову, на підставі встановленого спору між сторонами по цій справі, на цей час є неефективними та жодним чином не гарантують і не виступають запорукою виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позовних вимог позивача, разом з тим суд першої інстанції правильно зазначив, що наразі підстави, які слугували для забезпечення позову по цивільній справі №947/36720/20 не змінились, рішення суду за наслідком розгляду справи не ухвалено, за наслідком чого необхідність у вжитті заходів забезпечення позову не відпала.

При розгляді заяви про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, суд першої інстанції обґрунтовано враховав практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові №6-605 цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно враховано, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням усіх встановлених обставин, суд першої інстанції правильно вважав заяву представника третьої особи ОСОБА_3 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. У зв`язку з чим дійсно є необхідність у заміні заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року шляхом скасування арешту і встановленої заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; та накладення арешту і встановлення заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно належне відповідачеві ОСОБА_2 , а саме: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку, площею 0,1001 га, за адресою: АДРЕСА_4 .

Також суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що замінені заходи забезпечення позову також є співмірними ціні позову у вищевказаній суми, яка є значною, є необхідність у заміні заходів забезпечення позову, оскільки зазначене майно у разі ухилення відповідача від виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, може слугувати забезпеченням його виконання, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, оскільки до розв`язання виниклого між сторонами по справі спору по суті, відповідач має право відчужити належне йому на праві власності майно, на користь третіх осіб, за наслідком чого примусове виконання рішення суду, у разі відсутності волі відповідача на його виконання, буде не результативним, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою можливого виконання рішення суду.

Згідно з ч. 6 ст. 156 ЦПК України примірник ухвали про заміну одного заходу забезпечення позову іншим невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також залежно від виду вжитих заходів, направляється судом для негайного виконання державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з ч. 3 ст. 156 ЦПК України у разі заміни одного заходу забезпечення позову іншим суд може відповідно замінити заходи зустрічного забезпечення.

Під час постановлення ухвали Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року судом першої інстанції не вирішувалось питання щодо зустрічного забезпечення позову, у зв`язку з чим у відповідності до ч. 3 ст. 156 ЦПК України, підстави для заміни заходів зустрічного забезпечення відсутні.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що до суду першої інстанції не надано відомостей передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, які є підставою для вирішення питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення позову, у зв`язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішувалось.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Питання щодо заяви про заміну заходів забезпечення позову вирішено судом першої інстанції по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк