Справа № 720/1413/23
Провадження № 2/720/550/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Скриндіца С.М.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу, визнання права на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу, визнання права на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що з 2002 року по 12 вересня 2017 року вона проживала однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , під час чого на отриманій земельній ділянці вони разом за спільні кошти побудували домоволодіння по АДРЕСА_1 . 12 вересня 2017 року вони уклали офіційний шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. За життя спадкодавець склав на її ім`я заповіт, в якому була допущена помилка у написанні її прізвища. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_2 частку земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0186 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25га та право на завершення приватизації на земельну ділянку загальною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Тарасівці Чернівецького району в адміністративних межах Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району наданої ОСОБА_2 щодо відведення у власність відповідно до рішення VII сесії Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області VIII скликання від 26 жовтня 2021 року № 14-12/21 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність». Оскільки, через відсутність підтвердження проживання однією сім`єю та помилки у заповіті не визнається її право власності щодо нерухомого майна, просила встановити факт проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 в період часу з 01 січня 2004 року до 12 вересня 2017 року, встановити факт належності їй заповіту, складеного 26 червня 2013 року заповідачем ОСОБА_2 , визнати домоволодіння по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на вказане домоволодіння, в тому числі на 1/2 частку в порядку набуття як спільної сумісної власності подружжя та на 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0186 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25га, в тому числі на 1/2 частку в порядку набуття як спільної сумісної власності подружжя та на 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , визнати за нею право на завершення приватизації та право на одержання на її ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку загальною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Тарасівці Чернівецького району в адміністративних межах Ванчиковецької сільської ради наданої ОСОБА_2 щодо відведення у власність відповідно до рішення VII сесії Ванчиковецької сільської ради VIII скликання від 26 жовтня 2021 року № 14-12/21 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 ..

Представник позивачки в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності.

Представник Ванчиковецької сільської ради в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 січня 2004 року по 12 вересня 2017 року ОСОБА_1 проживала однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ..

Вирішуючи вимогу про встановлення даного юридичного факту суд виходить з того, що відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно до положень ст. 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюються у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Юридичний факт проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу має бути встановлений винятково рішенням суду. Нотаріус не має можливостей для того, щоб безспірно встановити зазначені обставини.

Слід зазначити, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна встановити лише після 1 січня 2004 року (після набуття чинності СК), оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 1 січня 2004 року.

Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.

Варто звернути увагу на ту обставину, що при вирішенні даного спору необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Задоволення вимог щодо встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу має юридичне значення для заявника. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених позивачкою та підтверджених документами.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими заявлені вимоги щодо встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 12 вересня 2017 року, у зв`язку із чим позов в цій частині слід задовольнити.

Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні сімейні кошти та спільною працею за земельній ділянці кадастровий номер :01:005:0186 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 було побудовано домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. «А», житлового будинку літ.«Б», вбиральня літ.«В», сараю літ.«Г», колодязя літ. «№ 1», вигрібної ями літ. «№ 2», огорожі літ.«№ 3-5».

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується технічним паспортом вказаного домоволодіння, з якого вбачається що воно було побудовано в 2005-2012 роках, а також свідоцтвом про право власності на земельні ділянку № НОМЕР_1 від 17 грудня 2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку № 31163261 від 17 грудня 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на домоволодіння № 222077384 від 31 серпня 2020 року.

У відповідності до вимог Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Так, відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відтак, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частиною третьою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку та домоволодіння, яке було побудовано під час спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні сімейні кошти та працею, то за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :01:005:0186 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по вказаній адресі.

12 вересня 2017 року позивачка уклала з ОСОБА_2 юридичний шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 , 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0186 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25га та право на завершення приватизації на земельну ділянку загальною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Тарасівці Чернівецького району в адміністративних межах Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району наданої ОСОБА_2 щодо відведення у власність відповідно до рішення VII сесії Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області VIII скликання від 26 жовтня 2021 року № 14-12/21 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність».

За життя 26 червня 2013 року ОСОБА_2 склав заповіт на користь позивачки, який був посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Чайкою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1021, в якому була допущена помилка у написанні прізвища позивачки, а саме замість « ОСОБА_4 » було написано « ОСОБА_5 ».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 помер, то складений ним заповіт від 26 червня 2013 року не може бути змінений, а тому питання щодо його належності слід вирішити тільки в судовому порядку.

Зважаючи, що при складанні та посвідченні заповіту була допущена орфографічна помилка при написанні прізвища позивачки, то суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо належності їй даного заповіту

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Заповітом від 26 червня 2013 року ОСОБА_2 заповів позивачці все своє майно. Позивачка спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла своєчасно як спадкоємець за заповітом, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_2 ..

Інших осіб, які прийняли спадщину не має. Однак, через відсутність підтвердження проживання однією сім`єю та помилки у заповіті, позивачка в позасудовому порядку не може оформити право на спадщину, а також право на свою частку у спільному сумісному майні подружжя.

Враховуючи, що позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 та своєчасно прийняла спадщину, інших спадкоємців немає, то право власності на спадщину слід визнати за нею.

Вирішуючи вимогу про визнання права на завершення приватизації на земельну ділянку в порядку спадкування суд виходить з того, що згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.

Згідно з пунктом "г" частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 ЗК України).

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина восьма статті 118 ЗК України).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (частина десята статті 118 ЗК України).

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята статті 118 ЗК України).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України).

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом "а" частини третьої статті 152 ЗК України.

У цій справі спадкодавець ОСОБА_2 за рішенням VII сесії Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області VIII скликання від 26 жовтня 2021року № 14-12/21 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку загальною площею 1,0000 га за межами с. Тарасівці Чернівецького району в адміністративних межах Ванчиковецької сільської ради.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на наведені норми закону, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємець має право звертатися до суду з позовом про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17 від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємець у порядку спадкування набуває право на завершення приватизації. Належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що початком процедури безоплатної приватизації земельної ділянки є звернення громадянина, зацікавленого у такій приватизації, до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, право на приватизацію спірної земельної ділянки спадкодавець ОСОБА_2 розпочав у встановленому законом порядку, проте не завершив процес приватизації у зв`язку з своєю смертю.

Право на завершення приватизації відповідно до чинного законодавства та судової практики у таких правовідносинах, переходить до позивачки, яка є спадкоємцем за законом і прийняла спадщину, а отже прийняла у порядку спадкування право на завершення приватизації спірної земельної ділянки, розпочатої та незавершеної спадкодавцем.

Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 692/769/21 (провадження № 61-6245св22), у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 692/768/21 (провадження № 61-5004св22).

Таким чином, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд вважає обґрунтованим звернення позивачки до суду в обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не заборонений законом, у зв`язку із чим, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 368, 372, 392, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 69-72, 74 СК України, ст.ст. 118, 125, 152 ЗК України, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 197, 200, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Встановити юридичний факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту, складеного на її користь 26 червня 2013 року в м. Новоселиця заповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що був посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Чайкою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1021.

Визнати домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ.«А», житлового будинку літ.«Б», вбиральні літ «В» ,сараю літ.«Г», колодязя літ. «№1», вигрібної ями літ «№2», огорожі літ.«№3-5», та земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0186, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25га, об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ.«А», житлового будинку літ.«Б», вбиральні літ.«В», сараю літ.«Г», колодязя літ.«№1», вигрібної ями літ.«№2», огорожі літ.«№3-5», а саме на 1/2 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 1/2 частку домоволодіння в порядку набуття спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0186, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, а саме на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 1/2 частку земельної ділянки в порядку набуття спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право на завершення приватизації та право на одержання на її ім`я свідоцтва про право власності (або іншого правовстановлюючого документу) на земельну ділянку загальною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Тарасівці Чернівецького району Чернівецької області в адміністративних межах Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області наданої ОСОБА_2 щодо відведення у власність відповідно до рішення VII сесії Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області VIII скликання від 26.10.2021року № 14-12/21 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.