ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9440/23 Справа № 177/1347/19 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 177/1347/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , Новопільська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року, яке постановлено суддею Березюк М.В. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 07 вересня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання заповіту недійсним, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини, шляхом визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що постановою державного нотаріуса Шостої криворізької державної нотаріальної контори Деркач Я., їй ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона пропустила шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а також через наявність заповіту на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та за життя спадкодавця, починаючи з 2005 року та до дня відкриття спадщини, постійно проживала зі спадкодавцем, а тому є такою, що прийняла спадщину.

Звернувшись до нотаріальної контори, вона дізналася про існування заповіту від імені батька на користь невідомої особи ОСОБА_2 . Позивач вважала, що її батько не міг залишити заповіт на особу, яка не має жодного відношення до їх сім`ї, більш того батько не мав фізичної можливості прибути до сільської ради для складення заповіту, через стан здоров`я, адже самостійно не міг пересуватися. Вказані обставини вважала такими, що свідчать про не підписання ОСОБА_4 заповіту, відповідно його волевиявлення не було вільним.

Зазначала, що після смерті батька вона користувалася земельною ділянкою, належною за життя її батьку, що знаходиться на території Красінської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Вважала спадщину за заповітом не прийнятою, право власності на вказану земельну ділянку спадкоємцем за законом не зареєстроване.

На підставі наведеного вище позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просила суд визнати недійсним заповіт зареєстрований 02.09.2008 від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заповідальне розпорядження на ім`я ОСОБА_2 . Також просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а також факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті батька, шляхом визнання права власності на земельну ділянку площею 5,790 га, що розташована на території Красінської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, оскільки у даній справі не було проведено посмертну судову почеркознавчу експертизу, про проведення якої представником позивача заявлено відповідне клопотання в суді апеляційної інстанції. Апелянт зауважує на тому, що клопотання експерта про здійснення оплати його послуг ні позивач, не представник позивача не отримували, інакше, при отриманні клопотання та реквізитів із зазначенням суми оплати за послуги експерта, здійснили б оплату своєчасно. Щодо витребування експертом додаткових зразків підпису, то про них позивач та її представник дізнались після поновлення провадження у справі.

Апелянт зауважує на тому, що позовні вимоги позивача стосуються визнання недійсним заповіту та позивач впевнена, що її батько не робив заповідального застереження на ОСОБА_2 , а підпис в заповіті навіть не схожий на підпис її батька, відповідно в даному випадку належним способом захисту прав щодо отримання доказів, було б саме проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 06.06.2019 виданого виконавчим комітетом Красівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (том 1 а.с.7,46).

ОСОБА_1 позивач по справі, дошлюбне прізвище якої « ОСОБА_5 » доводиться дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_6 , батьком якої вказано ОСОБА_4 , а також копією свідоцтва про одруження, згідно якого, одружившись з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (том 1 а.с.8).

За життя ОСОБА_4 успадкував після смерті ОСОБА_9 земельну ділянку площею 5,790 га, що розташована на території Красінської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 11.02.2004 (том 1 а.с.10, т.2 а.с.163).

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину, на ім`я ОСОБА_4 видано державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 5,790 га, що розташована на території Красінської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджується копію вказаного акта, виданого Криворізьким районним відділом земельних ресурсів 06.06.2006 (том 1 а.с.52).

З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 слідує, що з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у визначений законом строк, звернувся ОСОБА_2 , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу, на підставі дубліката заповіту від 02.09.2008 (том 1 а.с.41,42,48).

Позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом 12.06.2019, тобто через дев`ять років після відкриття спадщини (том 1 а.с.33). Однак, постановою державного нотаріуса від 12.06.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та у зв`язку з наявністю заповіту на ім`я ОСОБА_2 ( том 1 а.с.39).

Як слідує з дубліката заповіту від 02.09.2008, за життя ОСОБА_4 , а саме 02.09.2008 секретар Красівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Бортнік Л.Г., посвідчила заповіт, складений нею зі слів ОСОБА_10 та власноручно ним підписаний у її присутності, згідно якого ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 належну йому земельну частку/пай, розміром 5,790 га, що розташована на території Красівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право спадкодавця на яку посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 072444 виданим 06.06.2006 (том 1 а.с.43). Як слідує зі змісту дубліката заповіту, він має силу оригіналу, виданий ОСОБА_2 замість втраченого (том 1 а.с.43). Реєстрація вказаного дубліката заповіту проведена в спадковому реєстрі (том 1 а.с.44).

Той факт, що зміст дубліката заповіту відповідає оригіналу, підтверджується копією заповіту від 02.09.2008, що залишилася у відповідача ОСОБА_2 та була надана суду першої істації разом з відзивом, а також копією заповіту від 02.09.2008 наданого суду Красівською сільською радою в оригіналі на виконання ухвалу суду, для забезпечення проведення експертизи (том 1 а.с.124).

Як слідує з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.02.2009, заповіт посвідчений Красівською сільською радою зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 488 від 02.09.2008, внесений до Спадкового реєстру за № .02.2009 (том 2 а.с.125).

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, позивач посилалась на те, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та за життя спадкодавця, починаючи з 2005 року та до дня відкриття спадщини, постійно проживала зі спадкодавцем, а тому є такою, що прийняла спадщину та на те, що її батько не міг залишити заповіт на особу, яка не має жодного відношення до їх сім`ї, більш того батько не мав фізичної можливості прибути до сільської ради для складення заповіту, через стан здоров`я, адже самостійно не міг пересуватися. Вказані обставини позивач вважала такими, що свідчать про не підписання ОСОБА_4 заповіту, відповідно його волевиявлення не було вільним.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не доведено, що оспорюваний нею заповіт не був підписаний заповідачем ОСОБА_4 , не відповідав його волі. Крім того суд дійшов висновку про не доведення позивачем належними та допустимим доказами факту проживання позивача зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно з положеннями ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

При цьому, відповідно до ст. 1270, 1272 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

На підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач надала суду копію акта з місця проживання, складеного зі слів свідків, що посвідчені секретарем виконкому, згідно змісту якого вказані свідки підтверджують, що ОСОБА_4 фактично проживав з 2005 по день смерті 2010 року в с. Леніно (перейменоване на с. Садове згідно постанови ВР №1353 від 12.05.2016) по АДРЕСА_1 , разом з донькою ОСОБА_1 , яка його доглядала та займалася похованням. ОСОБА_4 постійно знаходився в будинку, на подвір`я майже не виходив, в силу хвороби, дуже часто його бачили при відвідуванні лікаря з донькою (том 1 а.с.12).

Інших доказів на підтвердження факту проживання спадкодавця з позивачем суду не надано.

Однак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що казаний акт є недопустимим доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки він ґрунтується на поясненнях свідків, які безпосередньо судом не допитувалися, клопотання про їх допит позивачем не подавалися.

Вказаний акт не містить обов`язкового реквізиту, а саме дати його складення та посвідчення. Відомості зазначені в даному акті, не узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема з довідкою сільської ради від 07.06.2019, згідно якої ОСОБА_4 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав один за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.9).

Крім того, як убачається із матеріалів справи, в ході судового засідання в суді першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_11 , яка пояснила, що в період з 1988 по 2013 роки вона працювала секретарем Красівської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Свідок пояснила, що ОСОБА_1 , зі своїм співмешканцем, привезли до сільської ради ОСОБА_4 з метою складення заповіту. ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_4 на той час переніс інсульт, але розмовляв, його мова була дещо порушена, але зрозуміла, він мав моторику пальців.

Отже, інформація викладена в акті в частині того, що спадкодавець не виходив з будинку, спростовується показами свідка ОСОБА_11 , безпосередньо допитаної в судовому засіданні, яка, крім іншого, підтвердила факт прибуття ОСОБА_4 до сільської ради для складення заповіту в супроводі дочки.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені саме факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав, і якщо законом не встановлено іншого способу їх захисту. Отже, в судовому порядку встановлюються тільки ті факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника.

Встановлення визначених в позові фактів, необхідно позивачу з метою реалізації права на спадщину після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємця за законом, оскільки позивачу відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, в тому числі з підстав пропуску строку для прийняття спадщини. Відповідно, суд приходить до висновку, що вірним є звернення позивача до суду з вимогою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті в позовному провадженні, адже в даному випадку наявний спадкоємець за заповітом. Однак, враховуючи, що згідно положень ст. 1223 ЦК України спадкування за законом можливе лише у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, а за встановлених судом обставин справи заповіт наявний, спадкоємець за заповітом звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у строк визначений законом, від спадщини не відмовлявся, підстав для визнання заповіту недійсним не встановлено, даних про наявність майна неохопленого заповітом суду не повідомлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що від встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини не залежить виникнення, зміна чи припинення її прав на спадкування, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині. Встановлення вказаного факту в рамках даного провадження, з іншою метою ніж визнання права власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку, для преюдиційності у іншому спорі, є недопустимим (подібні висновки містить постанова ВС у справі 513/1005/20).

Щодо позовних вимог позивача про визнання заповіту недійсним, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Положеннями ст. 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, на заповіт, як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою, п`ятою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, або ж факту того, щоправочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18.

Однак позивачем по справі не доведено факт не підписання заповіту ОСОБА_4 , не відповідність змісту заповіту його волі. На переконання колегії суддів, заповіт складений з дотриманням його форми та порядку посвідчення, пройшов державну реєстрацію.

Посилання позивача ОСОБА_1 на не підписання ОСОБА_4 заповіту від 02.09.2008, колегія суддів розцінює критично, оскільки в ході судового засідання в суді першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_11 , яка пояснила, що в період з 1988 по 2013 роки вона працювала секретарем Красівської ради Криворізького району Дніпропетровської області та в її обов`язки входило посвідчення заповітів. Свідок вказала, що в кінці літа 2008 року, ОСОБА_1 звернулася до неї з питання посвідчення заповіту від імені її батька ОСОБА_4 на користь фермера ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вона ОСОБА_11 роз`яснила ОСОБА_1 які документи необхідно надати та вказала на необхідність особистої явки ОСОБА_4 . Після цього ОСОБА_1 , зі своїм співмешканцем, привезли до сільської ради ОСОБА_4 з метою складення заповіту. ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_4 на той час переніс інсульт, але розмовляв, його мова була дещо порушена, але зрозуміла, він мав моторику пальців. Вона запитала у ОСОБА_4 особисто про те, чи бажає він укласти заповіт на ім`я ОСОБА_2 , що він підтвердив та особисто підписав заповіт в її присутності. Також свідок вказала, що після підписання заповіту, вона віддала його примірник ОСОБА_4 , з яким була ОСОБА_1 .

Вищевказана сукупність доказів, підтверджує той факт, що ОСОБА_4 дійсно складав заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який особисто підписував.

Доводи позивача про відсутність у спадкодавця ОСОБА_4 можливості з`явитися до сільської ради для укладення заповіту, а також особистого підписання заповіту, колегія суддів також розцінює критично, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували неспроможність спадкодавця в силу віку чи стану здоров`я рухатися, підписувати документи.

Згідно інформації з Криворізької ЦРЛ Новопільської сільської ради № 1614 від 08.11.2021, ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2005 по 2010 рік до вказаного медичного закладу не звертався, на стаціонарному лікуванні не перебував (том 1 а.с.47). Допитана в якості свідка ОСОБА_11 вказала, що ОСОБА_4 дійсно за життя переніс інсульт, але на момент складення заповіту міг говорити та зберігав моторику рук, самостійно підписав текст заповіту, а до сільської ради був доставлений дочкою позивачем по справі ОСОБА_1 .

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги позивача стосуються визнання недійсним заповіту та позивач впевнена, що її батько не робив заповідального застереження на ОСОБА_2 , а підпис в заповіті навіть не схожий на підпис її батька, відповідно в даному випадку належним способом захисту прав щодо отримання доказів, було б саме проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи не можуть бути підставою для призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем у змагальному процесі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що підпис в заповіті не належить ОСОБА_4 .

З матеріалів справи слідує, що за клопотанням позивача, судом неодноразово витребовувалися документи з вільними зразками підписів спадкодавця, з метою проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи, яка призначалася судом двічі. Однак, жодна із вказаних експертиз не була проведена не лише через відсутність достатньої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_4 , а й через не внесення позивачем плати за проведення експертизи. Так, відповідно листа НДІСЕ, що надійшов до суду 20.07.2023, надати висновок експерт не мав можливості, у зв`язку з не проведенням попередньої оплати експертизи, проведення якої було покладено на позивача та якій рахунок для оплати було надіслано ще 14.04.2023, а також у зв`язку незадоволення клопотання експерта про надання додаткових документів з вільними зразками підпису за період 2007-2009 років, отримати які не вдалося.

Заявляючи в суді апеляційної інстанції клопотання про проведеня посмертної судової почеркознавчої експертизи, позивач по справі вказане клопотання належним чином не обґрунтовала, не навела обставин, які перешкоджали їй заявити таке клопотання в суді першої інстанції, не надала до клопотання нових зразків підису померлого ОСОБА_4 , у зв`язку з чим у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для задоволення такого клопотання. При цьому слід зауважити, що, як слідує з клопотання експерта від 03.04.2023, експерту для проведення експертизи потрібні були зразки підписів, що достовірно виконані ОСОБА_4 у період 2007-2009 років, в той час, як наданий апелянтом договір оренди земельної ділянки, датований 15.10.2006 та судом першої інстанції було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи з тих саме підстав, що документ, який на переконання представника позивача мав би бути врахований при призначенні експертизи, не відповідає періоду про який вказував експерт.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: