Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 463/4858/14-ц

провадження № 61-868св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року у складі судді Жовніра Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільним майном.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 58/100 ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 , інші 42/100 цього будинку належать відповідачці ОСОБА_2 .

Незважаючи на неодноразові заперечення з боку позивача, відповідачем було самовільно захоплено частину горища спільного будинку та проведено реконструкцію, облаштовано там жилі приміщення без дозволу позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості користуватись частиною належного йому майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільним майном зупинено до залучення правонаступника.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року замінено первісного позивача ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_1 .

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначала, що вона є власником 53/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 , а 47/100 ідеальних частин житлового будинку належить відповідачу ОСОБА_2 .

В період 2009-2013 років відповідач самовільно захопила частину спільного майна, а саме горища у житловому будинку, що є у їхньому спільному користуванні, та самовільно провела реконструкцію частини горища і облаштувала в ньому жиле приміщення без визначеного чинним законодавством України письмового дозволу попереднього позивача ( ОСОБА_3 ), внаслідок чого позивачка позбавлена реальної можливості повноцінно користуватися частиною майна, належного їй на праві спільної сумісної власності.

Зазначає, що її батько ОСОБА_3 , який до смерті у 2018 році проживав у спірному будинку, не надавав письмової згоди на проведення на горищі будинку надбудови мансарди чи його реконструкції.

З огляду на вказане просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні спільним майном, а саме горищем будинку АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно збудованих стін житлової надбудови мансарди на горищі будинку.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила встановити порядок користування горищем, розташованим у будинку

АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по загальної площі горища з розташуванням над квартирами, які належать на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за варіантом відповідно до висновку експерта.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2

в 2008 році за усної згоди ОСОБА_3 , співвласника будинку АДРЕСА_1 , який в подальшому надав згоду від 07 серпня 2018 року, було зведено стіну на горищі будинку на площі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. Проте, на сьогоднішній день існує спір про користування спільною площею горища, а відтак єдиним способом вирішити конфлікт є встановлення порядку користування спільним майном в судовому порядку на підставі варіантів, які будуть запропоновані судово-будівельною експертизою.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні спільним майном, а саме горищем будинку АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно збудованих стін житлової надбудови мансарди на горищі будинку по АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи позов про усунення перешкод в користуванні спільним майном та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про встановлення порядку користування спільним майном, суди попередніх інстанцій виходили з того, що горище є допоміжним приміщенням, призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку та повинне перебувати в загальному користуванні. Поділ горища не відповідає ані часткам сторін, ані по загальної площі горища з розташуванням над квартирами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року зупинено виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року до закінчення їхнього перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічний позов задовольнити та встановити порядок користування нежитловим приміщенням - горищем, розташованим в будинку АДРЕСА_1 за варіантом, визначеним судово-будівельною експертизою, а саме: виділити в межах огороджуючих конструкцій у користування ОСОБА_2 - 35,89 кв. м, та ОСОБА_1 -

69,28 кв. м, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 13 702,00 грн.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18, від 05 жовтня 2022 року у справі № 486/2032/20, провадження № 61-13949св21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу без належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, оскільки згідно з ухвалою про призначення справи до розгляду, розгляд останньої був призначений на 05 грудня 2022 року, проте апеляційний суд розглянув справу 15 грудня 2022 року. Також апеляційним судом безпідставно відхилено клопотання сторін про відкладення розгляду справи 05 грудня 2022 року.

Крім того, не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідачем влаштовано стіну на горищі без згоди іншого співвласника. Суди не взяли до уваги, що власноруч складена

ОСОБА_3 07 серпня 2018 року заява про те, що він не заперечує проти влаштування житлової кімнати на мансардному поверсі, була лише письмовим підтвердженням для суду наявності усної домовленості, яка існувала на момент спорудження стіни.

Судами не враховано, що стаття 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Судами попередніх інстанцій належним чином досліджені наявні в матеріалах справи докази та надано їм відповідну правову оцінку.

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Максиміва В. І., в якому останній зазначав, що у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 визнала, що її батько надавав згоду на поділ горища, проте така згода була ним відкликана. Вважає, що останній відмовився від своєї заяви через вплив ОСОБА_1 . Також зазначає, що оскільки існує спір про користування спільною площею горища, мирно його вирішити не вдається, тому єдиним способом вирішити конфлікт є встановлення порядку користування спільним майном в судовому порядку на підставі запропонованого судово-будівельною експертизою варіанту.

Також у березні 2023 року до Верховного Суду надійшли заперечення

ОСОБА_1 на відповідь на відзив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 належало на праві спільної часткової власності 53/100 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на будинок № ЛЖ2785 , виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 26 лютого

2009 року, договору дарування частини будинку, посвідченого Четвертою Львівською державною нотаріальної контори 03 жовтня 2009 року за реєстровим № 2-2575.

Інші 42/100 частки цього будинку належать на праві спільної часткової власності відповідачці ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільним майном зупинено до залучення правонаступника.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року замінено первісного позивача ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником 53/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 .

Також судами установлено, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить горище, розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

З листа Інспекції державного Архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 15 листопада 2013 року №7/13-6-7224 вбачається, що в ході проведеної 15 листопада 2013 року перевірки встановлено, що

ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку на АДРЕСА_1 , в період 2009-2011 років (згідно наданих письмових пояснень) самовільно здійснила реконструкцію даного будинку шляхом влаштування житлової кімнати на мансардному поверсі площею 29,9 кв. м (вимуровано стіни з газобетону) без належним чином розробленої та затвердженої проектної документації.

Згідно з висновком експерта №008/22 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №463/4858/14-ц, складеного ТОВ «Гал-Світ» 11 березня 2022 року, площа горища житлового будинку АДРЕСА_1 в межах зовнішніх огороджуючих конструкцій становить 105,17 кв. м. При розрахунку площі горища як можливого мансардного поверху, його площа становить 87,6 кв. м. Загальна площа горища житлового будинку АДРЕСА_1 в межах огороджуючих конструкцій над квартирою ОСОБА_2 становить 35,89 кв. м площі горища, а ОСОБА_1 - 69,28 кв. м. Встановити порядок користування з розрахунку теперішнього розташування поділу горища вказаного будинку можливо. Теперішнє розташування поділу горища житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідає поділу по частці у зв`язку із недостачею ОСОБА_2 13,835 кв. м. Теперішнє розташування поділу горища вказаного житлового будинку не відповідає поділу в частках 53/100 частин ОСОБА_1 та 47/100 частин ОСОБА_2 у зв`язку із недостачею ОСОБА_2 10,68 кв. м. Оскільки ОСОБА_2 користується меншою площею горища житлового будинку, ніж відповідає часткам чи 47/100, то їй може бути сплачена грошова компенсація ОСОБА_1 в сумі 17 749,00 грн при врахуванні користування горищем в частках по 1/2 , а при частках згідно правовстановлюючих документів - 13 702,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном

Відповідно частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 не є багатоквартирним, а належить на праві спільної часткової власностіОСОБА_2 - 42/100 частки цього будинку та ОСОБА_1 - 53/100 частки цього будинку.

Таким чином, сторонам на праві спільної часткової власності належить горище, розташоване в будинку АДРЕСА_1 , пропорційно до розміру часток у власності будинку.

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен співвласник має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 від 07 лютого 2018 року, як попереднього співвласника буд. АДРЕСА_1 , про те, що він не заперечує проти влаштування житлової кімнати на мансардному поверсі цього будинку іншим співвласником - ОСОБА_2 .

Суди попередніх інстанцій, відхиляючи доводи відповідача за первісним позовом щодо наявності погодження між співвласниками, виходили з того, що заява була надана ОСОБА_3 07 серпня 2018 року, тобто вже після влаштування стіни на горищі, крім того така була ним відкликана.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі

№ 6-1500цс15, на яку зокрема посилався й заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження

№ 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 рокуу справі

№ 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

З огляду на вказане, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з доводами касаційної скарги, що у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу горища, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Разом з тим, з листа Інспекції державного Архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 15 листопада 2013 року № 7/13-6-7224 вбачається, що ОСОБА_2 в період 2009-2011 років (згідно наданих письмових пояснень) самовільно здійснила реконструкцію даного будинку шляхом влаштування житлової кімнати на мансардному поверсі площею

29,9 кв. м (вимуровано стіни з газобетону) без належним чином розробленої та затвердженої проектної документації.

Відповідно до частини шостої постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня

2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 самочинно провела реконструкцію частини горища, збудувала стіну і облаштувала в ньому жиле приміщення, це приміщення не може бути предметом встановлення порядку користування ним в судовому порядку до приведення його в первісний стан.

Крім того, колегія суддів враховує, що до проведення самочинної реконструкції ОСОБА_2 питання про встановлення порядку користування спільним майном належним чином не вирішувалось, зокрема, між співвласниками не було погоджено місцерозташування та площа частини горища, право користування яким буде мати ОСОБА_3 та відповідач. Заява, написана 07 лютого 2018 року, тобто вже під час розгляду справи, яка була відкликана у подальшому ОСОБА_3 , свідчить лише про те, що останній «не заперечував проти влаштування житлової кімнати на мансардному поверсі», а не про досягнення між співвласниками домовленостей щодо порядку користування горищем.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спільним майном

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилалася на вимоги частини другої статті 382 ЦК України, статті 321, 355, 357 ЦК України та просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні спільним майном, а саме горищем, шляхом демонтажу самовільно збудованих стін житлової надбудови мансарди на горищі, зазначаючи про те, що внаслідок вказаних дій відповідачки вона зі своєю сім`єю позбавлена реальної можливості повноцінно користуватись частиною майна, належного їм на праві спільної сумісної власності.

Як зазначалося вище, спірний будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 42/100 частки та ОСОБА_1 - 53/100 частки цього будинку, у зв`язку із чим сторонам на праві спільної часткової власності належить і горище, розташоване в цьому будинку, пропорційно до розміру часток у власності будинку. Разом з тим, як зазначалося, порядок користування горищем між сторонами визначений не був.

ОСОБА_2 самочинно провела реконструкцію частини горища, збудувала стіну і облаштувала в ньому жиле приміщення. При цьому стіна (перегородка) на горищі влаштована відповідачем за відсутності згоди іншого співвласника.

З огляду на вказане, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що самовільне влаштування житлової кімнати на горищі житлового будинку за відсутності згоди іншого співвласника на таке переобладнання горища, за відсутності погодженого між співвласниками та підтвердженого документально порядку користування горищем, свідчить про порушення прав позивачки ОСОБА_1 на користування горищем.

Щодо доводів про неналежне повідомлення про розгляд справи та відмови у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року розгляд справи був призначений на 05 грудня

2022 року.

Сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи 05 грудня

2022 року, що ними не заперечується, а також підтверджується заявами їх представників про відкладення судового засідання.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши клопотання представників сторін про відкладення розгляду справи, апеляційний суд відмовив в їх задоволенні, оскільки не встановив поважність причин відкладення, а також врахував, що заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

При цьому, суд зазначив, що відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 грудня 2022 року, з якого вбачається, що учасники судового процесу в судове засідання 05 грудня

2022 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

З урахуванням того, що розгляд справи, яка переглядається, відбувався за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складення повного судового рішення - 15 грудня 2022 року. Схожі висновки Верховний Суд зробив у постановах від 25 травня 2020 року у справі 464/8801/16-ц (провадження № 61-35930св18), від 03 червня 2021 року у справі № 522/6826/19 (провадження № 61-3778св21), від 22 червня 2021 року у справі № 495/3904/18 (провадження № 61-1172св21), від 24 червня 2021 року у справі № 522/14984/19 (провадження № 61-9632св20), від 30 червня 2021 року у справі № 523/7115/18 (провадження № 61-6241св21), від 01 листопада

2021 року у справі № 462/2906/20 (провадження № 61-9829св21).

За таких обставин, аргументи касаційної скарги заявника з посиланням щодо розгляду справи за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не заслуговують на увагу, оскільки розгляд справи по суті закінчений 05 грудня 2022 року (про судове засідання сторони повідомлялись належним чином), про що зазначено у оскаржуваній постанові апеляційного суду. Натомість, дата судового рішення співпадає з датою складання повного судового рішення (15 грудня 2022 року), про що наведено мотиви у тексті самої постанови. Отже, зазначене не свідчить про порушення прав сторін щодо участі у розгляді справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, суди попередніх інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і дійшли обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18, від 05 жовтня 2022 року у справі № 486/2032/20, провадження № 61-13949св21, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року зупинено виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року до закінчення їхнього перегляду у касаційному порядку, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних рішень судів підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова

від 12 вересня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду

від 15 грудня 2022 року

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович