Провадження № 2/161/4938/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого судді Рудської С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадим Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання та стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

01.12.2023 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника, звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 24.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. (далі приватний нотаріус) було вичнено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 49956, про стягнення із неї на користь АТ «ПУМБ» кредитної заборгованості в розмірі 36913,56 грн., а також 500 грн. за його вчинення (далі виконавчий напис). Вказаний виконавчий документ став підставою для відкриття виконавчого провадження № 65953836, яке наразі здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. (далі приватний виконавець). 22.11.2023 року із її рахунків на погашення заборгованості, яка є предметом виконавчого провадження № 65953836, було стягнуто 6432,39 грн. та 164,87 грн. Вважає, що спірний виконавчий напис вчинений із грубим порушенням вимог чинного законодавства, оскільки Кредитний договір, який став підставою його вчинення, нотаріально не посвідчувався, а тому в приватного нотаріуса не було жодних правових підстав для вчинення такого. При цьому, стягуваний розмір заборгованості не може вважатися безспірним. Відтак, грошові кошти в розмірі 6597,26 грн. стягнуті з неї без достатньої правової підстави. Просить суд: визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню; стягнути з АТ «ПУМБ» на свою користь 6597,26 грн. безпідставно набутих грошових коштів; стягнути з АТ «ПУМБ» на її користь судові витрати по справі в загальному розмірі 6288,32 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.12.2023 року вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за спірним виконавчим написом (а.с. 26-27).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.12.2023 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами (а.с. 28-29).

Вищевказані ухвали суду були отримані відповідачем АТ «ПУМБ» та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. 04.12.2023 року (а.с. 32-35); приватний нотаріус дане поштове відправлення не отримала, від неї повернувся конверт із відміткою «адресат відсутній», яка датована 07.12.2023 року (а.с. 38-39).

Відповідачу АТ «ПУМБ» позовна заява ОСОБА_1 з додатками були вручені 30.11.2023 року у Системі «Електронний Суд» (а.с. 20), що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 33), однак своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк останній не скористався.

Позовна заява ОСОБА_1 з додатками не були вручені приватному виконавцю з причини відмови останнього від отримання поштового відправлення, про що свідчить відповідна відмітка оператора поштового зв`язку датована 04.12.2023 року (а.с. 19-зворот, 40).

Позовна заява ОСОБА_1 з додатками не була вручена третій особі без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватному нотаріусу Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В.у зв`язку відсутністю останньої за адресою здійснення нотаріальної діяльності. Відповідна відмітка оператора поштового зв`язку датована 02.12.2023 року (а.с. 19, 41).

Судом встановлено, що нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. на дату постановлення даного судового рішення припинена (а.с. 17).

Враховуючи, що строки подання сторонами процесуальних документів на даний час сплинули, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі доказами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, 24.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 49956, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 201 в розмірі 36913,56 грн., а також 500 грн. за його вчинення (а.с. 11).

На підставі вищевказаного виконавчого документу було віднкрито виконавче провадження № 65953836, яке наразі здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. (а.с. 15-16).

В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем було пред`явлено у АТ КБ «Приватбанк» платіжну інструкцію № 96297 від 20.11.2023 року, про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості, яка є предметом виконавчого провадження № 65953836, в загальному розмірі 37616,92 грн. (а.с. 14).

22.11.2023 року на виконання зазначеної платіжної інструкції № 96297 від 20.11.2023 року, із особового рахунку позивачки у АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 6432,39 грн. на погашення заборгованості у виконавчому провадженні № 65953836 (а.с. 13).

Крім того, в якості стягнення за виконавчим провадженням № 65953836 з виконання виконавчого напису № 49956 виданого 24.05.2021 року (призначення платежу) з особового рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 164,87 грн. (а.с. 12).

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса вчинений із грубим порушенням вимог закону, у зв`язку з чим таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (далі Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону).

Так, згідно ст. 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року (далі Перелік).

Статтею 88 Закону визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи:

1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Одночасно з цим, 26.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» України № 662 від 26.11.2014 року, зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року.

Тобто, на даний час, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору.

Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 24.05.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічна позиція закріплена в постанові Верховно суду від 15.04.2020 року № 158/2157/17.

Доказів іншого сторонами суду надано не було.

Отже, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обґрунтування ОСОБА_1 щодо вчинення приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. виконавчого напису від 24.05.2021 року, що зареєстрований в реєстрі за № 49956, з порушенням вимог закону є обґрунтованими, у зв`язку з чим його слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

У своєму позові ОСОБА_1 також ставить ставить питання про повернення стягнутих з неї грошових коштів у межах здійснення виконавчого провадження № 65953836.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстав (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

За таких обставин висновки апеляційного суду про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, є помилковими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.

Такий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20.

Відтак, у зв`язку із скасуванням виконавчого напису № 49956 від 24.05.2021 року, на підставі якого здійснювалося виконавче провадження № 65953836, в межах якого із ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» стягнуто суму в загальному розмірі 6597,26 грн., такі кошти збереженні відповідачем без достатньої правової підстави.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ "Перший Український Міжнародний Банк" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання та стягнення безпідставно набутих грошових коштів є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.?

Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Судом встановлено, що між 26.11.2023 року між адвокатом Біцуловою А.А. та позивачкою ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги № б/н, за умовами якого адвокат взяла на себе зобов`язання з приводу надання правничої допомоги у спорі, який є предметом здійснення даного судового провадження.

Як вбачається із розрахунку суми судових витрат до Договору про надання правової допомоги № б/н від 26.11.2023 року адвокат Біцулова А.А. надала ОСОБА_1 наступні правничі послуги на загальну суму 5000 грн., з яких: надання консультацій та аналіз судової практики 1 год. вартістю 1000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи, складення запиту та отримання документів виконавчого провадження 1 год вартістю 100 грн.; складення позовної заяви, клопотання та підготовка документів 3,0 год. вартістю 3000 грн. (а.с. 18).

З приводу виконання умов Договору жодна із сторін будь-яких претензій одна до одної не мають.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також, суд наголошує на такому.

Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19.

Разом з тим, відповідачем не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, попри ту обставину, що про наявність судового провадження останнього було повідомлено своєчасно, а тому він мав можливість в належний спосіб розпорядитися своїми процесуальними правами.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Із наведеного слідує, що понесені позивачкою та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 858,88 грн., за звернення до суду із заявою про забезпечення позову в сумі 429,44 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.

На підставі ст.ст. 15, 16, 18, 1212 ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77-81, 133, 137, 141, 247, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадим Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання та стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 24.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 49956, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованості за кредитним договором № 201 в розмірі 36913,56 грн., а також 500 грн. за вчинення виконавчого напису.

Стягнути з Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" () на користь ОСОБА_1 набутих без достатньої правової підстави коштів у розмірі 6597 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто сім) грн. 26 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (код ЄДРПОУ: 14282829) на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1288 (одну тисячу двісті вісімдесят вісім) грн. 32 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк", адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, 4, .

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни, адреса місцезнаходження: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Європейська, 11, кв. 2.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадим Вікторович, адреса місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр-т Слобожанський, 93, офіс 3.

Повний текст рішення складений 27 грудня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська