Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 465/6152/18

провадження № 61-319св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Лілія Володимирівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сиротяк Михайло Романович, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позову і рішень судів попередніх інстанцій

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 14 жовтня 2003 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 та гаража АДРЕСА_2 . 23 травня 2018 року вона, прийшовши у свою квартиру, дізналася, що у ній замінено замки та поставлено на вікнах ролокасети, також у квартирі були сторонні люди, які здійснювали ремонтні роботи. Після звернення до поліції їй стало відомо, що 30 травня 2017 року її квартиру відчужено у власність ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від її імені. У подальшому квартиру продано ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 13 липня 2017 року. Також 14 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від її імені, ОСОБА_2 придбала гараж АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що невідома особа шахрайським способом, використавши її документи, представляючи себе як ОСОБА_1 , не маючи правових підстав для відчуження переліченого нерухомого майна, продала належні їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 та гараж АДРЕСА_2 , позивачка просила витребувати у її власність це нерухоме майно з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 , скасувати попередні записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 та гараж АДРЕСА_2 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та повернено її у володіння ОСОБА_1 . Скасовано попередні записи про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Витребувано у ОСОБА_2 гараж АДРЕСА_2 , та повернено його у володіння ОСОБА_1 . Скасовано попередні записи про державну реєстрацію права власності на гараж АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачки поза її волею на підставі договорів купівлі-продажу, які остання не підписувала. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, проте порушене право позивача підлягає відновленню шляхом витребування майна власником від добросовісного набувача.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір у цій справі стосується прав малолітніх осіб на житло, суд першої інстанції зобов`язаний був проявити особливу уважність в питанні дотримання процесуальних прав дітей, зокрема вирішити питання щодо залучення до участі у справі органу опіки та піклування. Місцевий суд не визначився з колом осіб, які повинні брати участь у розгляді цієї справи, що має значення для правильного її вирішення, не врахував всі обставини справи, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/24690/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 2-2164/11, від 04 липня 2019 року у справі № 520/11389/15-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 569/11322/17.

Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника у додаткових поясненнях на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі пояснення подані заявником із порушенням строків, встановлених частиною першою статті 398 ЦПК України.

Верховний Суд не бере до уваги подані представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 пояснення у справі, оскільки такі подані заявником із порушенням строків, встановлених частиною першою статті 395 ЦПК України та визначених судом в ухвалі від 26 січня 2023 року.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - частковому скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 була власницею квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 14 жовтня 2003 року серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 також була власницею гаража № НОМЕР_2 площею 17,1 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на гараж від 14 жовтня 2003 року серії НОМЕР_3 .

30 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В. за реєстровим номером 782 .

13 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав (продав), а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) квартиру АДРЕСА_1 , та оплачує її вартість за ціною та у порядку, що передбачені цим договором.

Відповідно до договору купівлі-продажу гаража від 14 липня 2017 року ОСОБА_1 продала у власність ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_2 , загальною площею 17,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М. Р. за реєстровим номером 765.

На розгляді в Личаківському районному суді м. Львова перебуває справа № 463/11376/20 за обвинувальним актом у кримінальному провадженні від 26 травня 2018 року № 0001605 про обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами третьою, четвертою cтатті 190, частиною третьою статті 28 - частиною третьою cтатті 358, частиною третьою cтатті 28 - частиною четвертою cтатті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України), ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами третьою, четвертою cтатті 190, частиною третьою статті 28 - частиною третьою cтатті 358, частиною третьою cтатті 28 - частиною четвертою cтатті 358 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 28 - частиною третьою cтатті 358, частиною третьою статті 28 - частиною четвертою cтатті 358 КК України, а саме: вказані особи обвинувачуються у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому в складі організованої групи, у великих розмірах, повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого вказаними статтями КК України. Потерпілими у вказаній справі є, у тому числі, ОСОБА_1 .

Так, відповідно до висновку експерта від 31 січня 2020 року № 10/7/81, проведеного у кримінальному провадженні № 0001605, два підписи від імені ОСОБА_1 , які наявні у двох примірниках договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2017 року, зареєстровані в реєстрі за № 782, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Також підпис від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу гаража від 14 липня 2017 року, який зареєстрований в реєстрі за № 765, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001605, де позивачка є потерпілою, у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В. та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяка М. Р. вилучено оригінали документів, які подавалися для укладення договорів купівлі-продажу спірного майна.

За інформацією Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 05 липня 2018 року паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий 04 серпня 2008 року Сокальським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України громадянину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний паспорт значиться втраченим і є недійсним.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначала, що вона працювала ріелтором у ПП «Ромакс». Літом 2017 року їй зателефонував колега ОСОБА_10 та попросив показати квартиру, яка виставлена на продаж. Він пояснив, що жінка, яка продає квартиру, заборгувала гроші, тому продаватиме її задешево. Нотаріус Сиротяк М. Р. перевіряв документи. До нотаріуса Амбросійчук Л. В. вони не зверталися. Жінку, яка продавала квартиру, вона бачила зі спини. Там був ще чоловік за національністю грузин. Через два роки їй подзвонили і сказали, що то була афера.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначав, що позивачку побачив у судовому засіданні вперше. ОСОБА_2 є його знайомою. Ріелтора ОСОБА_11 він попросив знайти для ОСОБА_2 квартиру. Людей, які продавали квартиру, він не роздивлявся. Жінку, яка продавала квартиру, він бачив лише зі спини, тому не зосереджувався.

Правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України власнику належить, зокрема право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У статті 330 ЦК України закріплено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати власне майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Наведеною нормою права передбачено вичерпний перелік умов, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких умов є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Тож можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що спірне нерухоме майно - квартира та гараж вибули з володіння власниці ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, які остання не укладала, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника поза її волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.

Відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договорів купівлі-продажу щодо відчуження спірного майна підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що висновок експерта від 31 січня 2020 року № 10/7/81, проведений у кримінальному провадженні № 0001605, є належним доказом у цій справі, оскільки він не містить жодних розбіжностей та безпосередньо стосується обставин, які підлягають доказуванню, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Також, суд першої інстанції врахував, що вилучена у приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В. та Сиротяка М. Р. копія паспорта № НОМЕР_5 , за яким нотаріусами встановлено особу ОСОБА_1 при посвідченні договорів купівлі-продажу щодо відчуження спірного майна, не відповідає копії паспорта позивачки № НОМЕР_6 , оскільки в паспорті, що наданий нотаріусам, міститься фотографія іншої особи, а не позивачки, а також реквізити у паспорті позивачки № НОМЕР_6 заповнені рукописним текстом, тоді як реквізити у паспорті № НОМЕР_5 - друкованим текстом.

Крім того, свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_6 , що були надані приватним нотаріусам при укладенні договорів купівлі-продажу, є дублікатами, тоді як суд першої інстанції із пояснень позивачки встановив, що вона має оригінали зазначених свідоцтв, а тому не було необхідності виготовляти дублікати.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що договір купівлі-продажу квартири від 31 травня 2017 року та договір купівлі-продажу гаража від 14 липня 2017 року укладені не ОСОБА_1 , а невстановленою особою за недійсним паспортом із наслідуванням підпису позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог про витребування спірного майна із незаконного володіння.

Такий висновок враховує інтереси позивачки як власниці спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли ОСОБА_1 втратила майно внаслідок протиправних дій та на підставі підроблених документів, права та інтереси позивачки переважають інтереси добросовісного набувача, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

ОСОБА_2 як добросовісний набувач не позбавлена можливості відновити свої права у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна на підставі статті 661 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Тобто законодавство України надає ОСОБА_2 певні ефективні засоби юридичного захисту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровані ОСОБА_14 , 2016 року народження, ОСОБА_15 , 2018 року народження. Тобто спір у цій справі стосується прав малолітніх дітей на житло, суд першої інстанції не вирішив питання щодо залучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Верховний Суду не може погодитися із таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, є обов`язковою при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним.

Таких вимог у цій справі не заявлено.

У цій справі позивачка заявила вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння. Судове рішення (рішення чи постанова) про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння дає підстави для внесення до Державного реєстру речових прав запису про право власності позивачки щодо витребуваного на її користь майна, проте не тягне за собою автоматичного виселення осіб із житлового приміщення. Судами у цій справі не вирішувалося питання про виселення малолітніх ОСОБА_14 , 2016 року народження, ОСОБА_15 , 2018 року народження, оскільки таких вимог не заявлялося.

Враховуючи наведене, суд не порушив прав малолітніх ОСОБА_14 , 2016 року народження, та ОСОБА_15 , 2018 року народження.

Наведене узгоджується із висновком, сформульованим Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 199/4884/17. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги, а тому він враховується під час касаційного перегляду цієї справи.

Обґрунтовуючи свій висновок, суд апеляційної інстанції помилково послався на постанову Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 351/1549/18, оскільки спір у справі № 351/1549/18 виник щодо виселення дітей із житлового приміщення, а тому висновки у зазначеній постанові є нерелевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.

У касаційній скарзі заявниця як на підставу касаційного оскарження вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц.

У зазначеній справі позивачка заявила вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що доводи заявниці про те, що суди не залучили до участі у справі орган опіки та піклування з метою захисту прав неповнолітньої дитини, є безпідставними, оскільки суди не вирішували питання про її виселення зі спірної квартири.

Отже, доводи заявниці, викладені в її касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/24690/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 2-2164/11, від 04 липня 2019 року у справі № 520/11389/15-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 569/11322/17, є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції не порушив висновків, сформульованих у цих постановах. Так, у зазначених постановах зроблено висновки про застосування статті 388 ЦК України, проте суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку із незалученням до участі у справі органу опіки та піклування.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про обов`язковість участі органу опіки та піклування у розгляді цієї справи, тому оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Водночассуд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що повноцінний захист прав та інтересів позивачки можливий шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння відповідачки одночасно зі скасуванням записів про державну реєстрацію права власності за останньою.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших суди звернули увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження

№ 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за позивачами не є потрібним для захисту порушених прав позивачів.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Верховним Судом враховано, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив мотиви відмови у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, проте це не вплинуло на правильність рішення по суті вирішення спору в цій частині.

З наведених підстав оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, аоскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Щодо розподілу судових витрат за результатами касаційного перегляду

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 20 439,00 грн, що підтверджується копіями квитанцій від 31 грудня 2022 року № 3506-9906-4375-6570 та від 19 січня 2023 року № У0Т7-СРН7-01К5-Н50К.

Зважаючи на висновки, зроблені за результатами касаційного перегляду, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 17 620,00 грн (в частині вирішення двох вимог майнового характеру) на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати, рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_16 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_8 ) 17 620,00 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко