Справа № 544/972/23
пров. № 2/544/192/2023
Номер рядка звіту 67
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 травня 2023 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Ощинської Ю.О.,

за участі секретаря судового засідання Пірогова В.Г.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Міщенка Ю.О. (діє на підставі ордера серія АВ № 1046538 від 06.09.2022),

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в м. Пирятин у приміщенні суду по вул. Ярмарковій, 17 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Пирятинський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування заборгованості зі сплати аліментів,

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , у інтересах якого діє адвокат Міщенко Ю.О., у квітні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування заборгованості зі сплати аліментів. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 10 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом з мамою та перебуває на її утриманні. Рішенням Пирятинського районного суду від 23 січня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 5000 грн., щомісячно та на її утримання у розмірі 2000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. Отримавши виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, відповідач виконавчий документ на виконання не подала. З грудня 2019 року позивач перебуває за кордоном України в різних державах на заробітках. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2022 року шлюб сторін було розірвано. Неповнолітній син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати з матір`ю. 23 січня 2022 року Пирятинським районним судом Полтавської області було винесене рішення про видачу дубліката виконавчого листа про стягнення аліментів з позивача, у зв`язку із втратою відповідачем виконавчого документу. Після призначення аліментів на утримання неповнолітнього сина та дружини позивач сплачував відповідачеві аліменти на її та сина утримання самостійно, шляхом перерахування грошей на карткові рахунки ОСОБА_2 у різних банківських установах. За період з лютого 2021 року по січень 2023 року включно були сплачені аліменти на загальну суму 241541,50 грн. Незважаючи на це, ОСОБА_2 передала виконавчий лист № 544/1658/19 від 21.10.2022 до Пирятинського відділу ДВС Лубенського району Полтавської області при цьому не повідомила Пирятинський відділ ДВС про добровільну сплату ОСОБА_1 аліментів. Згідно інформації наданої Пирятинським відділом ДВС Лубенського району Полтавської області заборгованість зі сплати аліментів позивачем за період з 10 грудня 2019 року по 01.10.2022 року склала 170 268,84 грн. Проте з нарахуванням заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 не погоджується, оскільки ним з лютого місяця 2021 року по січень 2023 року включно добровільно було сплачено аліментів на загальну суму 241541,50 грн., що явно більше ніж суму нарахованої заборгованості Пирятинським відділом ДВС Лубенського району Полтавської області. Таким чином позивачем на користь відповідача переплачена сума аліментів у розмірі 71 272,66 грн. На даний час між сторонами виник спір щодо сплати аліментів, що стало підставою для ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом про скасування нарахованої заборгованості зі сплати аліментів. У зв`язку з викладеним просить скасувати нараховану Пирятинським відділом ДВС Лубенського району Полтавської області заборгованість позивача зі сплати аліментів, у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого документу (виконавчого листа) №544/1658/19 від 21.10.2022 та врахувати 241 541,50 грн. як суму сплачених позивачем аліментів на користь відповідача за період з лютого місяця 2021 року по січень 2023 року. Судові витрати покласти на відповідача.

26 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому стання зазначила, що вказані позовні вимоги пред`явлені позивачем у позові, вона не визнає і має намір їх оспорювати. Позивач у справі ОСОБА_1 , не проживає та не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Підтвердженням вказаної обставини є рішення Пирятинського районного суду у справі за № 544/1075/22 та довідка з місця проживання, яка вказує, що позивач був знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. При цьому, при подачі позову до суду не подав копію свого паспорту та свідомо зазначив адресу за якою не є зареєстрованим, що є недодержанням вимог ст. 175 ЦПК України. Також позивач не надав розрахунок адвоката на професійнуправову допомогу, які дії здійснював представник на 15 000 грн., їй не відомо, адже у разі задоволення позову, вони будуть стягуватися з відповідача. Крім цього, законом установлений граничний розмір витрат на професійну правову допомогу. У поданому до суду позові позивач зловживає своїми процесуальними права, а позов подано з надуманих підстав. Крім цього, позивач ОСОБА_1 , у даний час перебуває на заробітках у Європі, про що він зазначав у своєму позові. За адресою АДРЕСА_1 , він не зареєстрований, оскільки за рішенням суду, визаний таким що втратив право користування вказаним приміщенням. Рухоме чи нерухоме майно за позивачем не зареєстроване. Враховуючи вищевикладені підстави існує реальна можливість застосування ст. 135 ЦПК України, щодо забезпечення судових витрат відповідача. Вважає, що для справедливого вирішення питання щодо забезпечення витрат відповідача важливим є забезпечення змагальності. Вважала за необхідне зазначити про ставлення питання про роз`єднання позовних вимоги та відповідно додаткової сплати судового збору, адже позовні вимоги про скасування заборгованості та зарахування заборгованості по аліментам є різнорідними не є похідними одна від одної. Визнала, що отримала кошти зазначені позивачем у позові, але вони у силу закону не є аліментними платежами, оскільки не було подано позов до суду на стягнення аліментів і не пред`явлено до виконання виконавчий лист у Пирятинський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Це прерогатива ДВС, щодо нарахування аліментів, а не її. Більше того, кошти на утримання дитини, позивач сплачував добровільно, за його волевиявленням без жодного фізичного чи психологічного примусу. ОСОБА_2 було отримано дублікат виконавчого листа та пред`явлено до виконання виконавчий лист у Пирятинський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Позивач з власної ініціативи забрав первинний виконавчий документ, виданий судом, чим позбавав мене можливості пред`явити виконавчий документ до виконання, внаслідок чого, я змушена була повторно звертатися до суду з вимогою про видачу дубліката виконавчого документу. Також у поданому позові позивач посилаються на ст. 189 Сімейного Кодексу України. (Договір між батьками про сплату аліментів на дитину), але укладати такий договір він відмовляється, що дає підстави стверджувати що позивач не хоче платити аліменти та зловживає своїми процесуальними правами( оскільки прийняти компромісне рішення по договору на утримання не хоче, має намір скасувати заборгованість з надуманих підстав). Крім цього, є також суттєвим те, що при подачі позову позивачем, не залучена до участі у справі у якості третьої особи - ДВС Пирятинський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, адже обов`язок по нарахуванню аліментних платежів покладається саме на відповідний орган. Вважає, що позов до суду подано з надуманих підстав, що вказує на зловживання процесуальними правами , щоб уникнути цивільно-правової відповідальності. ОСОБА_1 неподано належних доказів у підтвердження того, що відповідач несвоєчасно пред`явила до виконання виконавчий лист. Після винесення рішення про стягнення аліментів, вони з позивачем, домовились про те що позивач добровільно надаватиме допомогу на утримання дитини. На існування такої домовленості указує також те, що позивач добровільно сплачував аліменти на утримання сина на мою користь грошовими переказами. Позивачем у позові не коректно сформована позовна вимога. У разі наявності однієї із істотних підстав, особа з якої стягуються аліменти на дитину/дітей, має право звернутися до суду у рамках позовного провадження з позовною заявою про звільнення від нарахованої іаборгованості по сплаті аліментів. У свою чергу позивач у позовних вимогах просить скасувати заборгованість та зарахування суми заборгованості по аліментам. Вказані вимоги не є взаємопов`язаними та протирічать одна одній, оскільки якщо заборгованість буде скасована за судовим рішенням то яким чином ця сама сума заборгованості може бути зарахована у рахунок погашення заборгованості. Це різнорідні позовні вимоги, які завчасно змушують суд, свідомо, здійснити порушення процесуального права виходячи за межі позовних вимог та як наслідок можуть призвести до скасування такого рішення, як неправосудного. Розуміючи вказані обставини при подачі позову, позивач свідомо зловживає наданими йому процесуальними правами визначеними ЦПК України. Виходячи зі змісту позову є незрозумілим у чому саме порушено право позивача? Відсутній спір про право, так як аліменти сплачував позивач добровільно, без жодного примусу. У цьому випадку було б логічніше подавати позов до органів ДВС, оскаржувати неправомірні дії органів ДВС та неправомірне нарахування аліментів. Більше того, вважає спосіб захисту обраний позивачем у позові, відсутній у Сімейному Кодексі України. Після отримання позову, відповідач мала намір врегулювати вказаний спір, шляхом пропозиції стороні позивача укладення договору між батьками на утримання дитини, та відповідно закінчення виконавчого провадження за її ініціативою, але позивач та його представник відмовилися від врегулювання вказаного спірного питання шляхом прийняття відповідного компромісного рішення, яке б задовольняло обидві сторони. Позивач ОСОБА_1 , сам, протирічить своїм показанням викладеним у позовній заяві. Враховуючи вищевикладене просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позров з підстав викладених у останьому.

Відповідач у судовому засіданні позов визнала, на підтвердження відсутності заборгованостиі по аліментах подала до суду відповідну заяву.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Пирятинського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала лист про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заеречувала.

Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом установлено, що з 10 грудня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2022 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області № 544/1658/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини та неповнолітнього сина. Стягнуто із ОСОБА_1 аліменти на користь та на утримання дружини ОСОБА_2 у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 10.12.2019 і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку та аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 грн., щомісячно, починаючи з 10.12.2019 і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Проте отримавши виконавчі лист про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, ОСОБА_2 для примусового виконання рішення до Пирятинського відділ ДВС їх не подала.

Пирятинським районним судом Полтавської області було винесене рішення про видачу дубліката виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , у зв`язку із втратою ОСОБА_2 виконавчого документу.

Виконачий документ № 544/1658/19 від 21.10.2022 було передано на примусове виконання до Пирятинського відділ ДВС Лубенського району Полтавської області, за період нарахування визначеним рішенням суду з 10.12.2019 по 01.10.2022 заборгованість зі сплати аліментів складає 170 268,84 грн (а.с. 20-22).

Проте, після винесення судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина та дружини останній добровільно на користь відповідача сплачував, шляхом перерахування грошей на карткові рахунки ОСОБА_2 , про що свідчать квитанції.

Однак, суд не може погодитися з переплатою аліментів на суму 71272 грн. 66 коп. з огляду на наступне.

Як було встановлено у судовому засіданні та не спростовано представником позивача до моменту розірвання шлюбу, тобто жовтня 2022 року, включно, сторони проживали однією сім`єю і вели спільне господарство. Відповідач періодично від`їжджав закордон на заробітки і в цей період часу надсилав кошти на утримання сина та дружини. Ці кошти перераховувалися у добровільному порядку. Крім того, цими коштами також сплачувався кредит, який відповідач брала на потреби позивачу.

Вже після того, як відповідач ОСОБА_2 розірвала шлюб з позивачем вона подала виконавчий лист до ВДВС, оскільки ОСОБА_1 перестав утримувати добровільно сина.

Таким чином, суд рахує, що перераховані у період з 10 грудня 2019 року по 01 листопада 2022 року кошти на утримання дитини несли добровільний характер у сумі визначеній позивачем. Сторонами у добровільному порядку було визначено суму утримання дитини. У зв`язку з чим, на виконання домовленості позивачем було сплачено кошти у сумі 241541 грн. 50 коп.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі(ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів (стаття 188 СК).

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

З наведених норм права та практики ЄСПЛ вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У ч. 1 ст. 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі доказів на підтвердження своїх позовних вимог про скасування заборгованості зі сплати аліментів.

Принцип змагальності, закріплений у ст. 12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Така правова позиція відображена в постанові ВС від 23 жовтня 2019 у справі №917/1307/18.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 2 ст. 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліменти, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що в судовому засіданні належними та допустими доказами підтверджено факт, що ОСОБА_1 за період з грудня 2019 року по жовтень 2022 року включно, на користь відповідача добровільно сплачено аліменти на утимання сина у сумі визначеній за допомленістю сторін 241541,50 грн.

Керуючись ст. 18, 180, 181, 183, 197, 273 СК України, ст.ст. 4, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Пирятинський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування заборгованості зі сплати аліментів задовольнити частково.

Скасувати нараховану Пирятинським відділом ДВС Лубенського району Полтавської області заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 зі сплати аліментів, у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого документу (виконавчого листа) №544/1658/19 від 21.10.2022 за нарахований період з 10 грудня 2019 року по жовтень 2022 року включно.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , 06.02.2019, орган, що видав 5335, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканка у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України № НОМЕР_4 , виданий 03.12.2018, орган, що видав 5335.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Пирятинський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції адреса місця знаходження: м. Пирятин Лубенського району Полтавської області, пл. Героїв Майдану, 2, .

Суддя Ю.О. Ощинська