Справа №489/6459/20
Провадження №2/487/170/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: судді Кузьменко В.В., за участю секретаря судового засідання Рафальської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

14.12.2020 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» подав до суду позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись, що відповідач не виконує умови кредитного договору (далі - також Договір), тому просить стягнути з нього заборгованість у загальному розмірі 14173,51 та судові витрати у розмірі 2102 гривень.

14.12.2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав таке: 23.0.2012 року позивач та відповідач уклали Договір, на підставі якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок; просив відмовити у задоволенні позовних вимог застосувавши строк позовної давності; позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення; матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують розмір заборгованості; позивач не надав відомостей, які б підтверджували строк дії кредитної картки та виписку по рахунку; з Умовами та Правилами надання банківських послуг не ознайомлювався; просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

25.06.2021 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив в якій виклала таке: укладання договору здійснюється за принципом укладення між Банком і клієнтом договору приєднання, тому підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов, що відповідає вимогам статті 634 ЦК; підписавши заяву про приєднання до Умов відповідач ознайомився та погодився з ними, про що свідчить його підпис; випискою з карткового рахунку підтверджується встановлення кредитного ліміту відповідачу та його користування грошима; виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належним доказом по справі; відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, на підтвердження наявності невиконаних зобов`язань позивачем надано: копію Договору, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, довідки; строк дії кредитної картки встановлений до 03/2021, тому позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності; просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.12.2020 року справу передано за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.

24.02.2021 року до суду матеріали справи надійшли до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою суду від 05.03.2021 року відкрито провадження у справі.

Представник позивача у судове засідання не з`явилися, просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Дослідивши надані матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Ч. 1 ст. 634 вказаного Кодексу встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією (ч.1 ст.546 ЦК України). Відповідно до змісту ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 23.06.2012 між АТ КБ "ПриватБанк" з ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанк, згідно з умовами якої ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У Анкеті-заяві зазначено, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згоден у Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані для ознайомлення в письмовому виді.

Умови та правила надання банківських послуг, які додані до позову, не підписані відповідачем, а роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Тому відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) та від 04 вересня 2019 року (справа №382/1131/18, провадження №61-4057ск19), яка згідно ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Тому, суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи та не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23.06.2012 року шляхом підписання Анкети-заяви.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь банку нарахованих відсотків задоволенню не підлягають, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 23.06.2012, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Суд констатує, що відповідач не подав до суду доказів на спростування інформації, яка міститься у Заяві, виписці по картковому рахунку, розрахунку заборгованості, не навів свої розрахунки.

Оскільки, відповідач такі заперечення не подав, тому суд самостійно не може поставити під сумнів такі обставини, а також, що Умови розроблені позивачем, які діяли на час підписання Заяви, не були зрозумілі відповідачу і не доведені до його відома.

Отже, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем на загальну суму 10956,77 грн., яка є доведеною та підлягає задоволенню.

Зрештою, суд зазначає, що відповідачем порушені права позивача, які ґрунтуються на договорі та законі.

Суд відмічає, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд зазначає, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

З Довідки наданої позивачем вбачається, що відповідач 28.03.2017 року отримав кредитну картку, з кінцевим терміном дії до березня 2021 року.

Отже, сторони не визначали у письмовій формі умов щомісячного повернення кредиту частинами, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті, тому відповідач повинен не пізніше останнього дня березня 2021 року повернути позивачу отримані від нього кредитні кошти у повному обсязі.

Суд констатує, що оскільки позивач подав позовну заяву до суду 14.12.2020 року, трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по кредиту не можна вважати пропущеним.

З огляду на зазначене суд доходить висновку, що позовну заяву належить задовольнити частково.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК).

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн., які суд стягує з відповідача на користь позивача, оскільки позовна заява задоволена повністю.

Керуючись статтями 141, 259, 263-265 ЦПК, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 23.06.2012 року в розмірі 10956,77

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору, у сумі 2102 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вказаний строк може бути поновлений судом за заявою відповідача, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В.Кузьменко