ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4525/23 Справа № 202/1635/23 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», на бездіяльність державного виконавця,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначила, що Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було накладено арешт на все її майно.

Як з`ясувалось, Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська було видано ПАТ «Дельта банк» виконавчий лист №2-220/2010 від 17 вересня 2010 року.

21 травня 2013 року були винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень №38071802, а також про звернення стягнення на майно боржника.

18 листопада 2022 року на електронну адресу ВДВС було направлено заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Однак, 09 грудня 2022 року було отримано лист №54336, відповідно до змісту якого 19 лютого 2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Стягувачем за даним виконавчим провадженням є ПАТ «Дельта банк» (), який у свою чергу з 05 жовтня 2015 року перебуває у ліквідації. На сьогоднішній день, інформації щодо правонаступників немає.

Таким чином, стягувач відсутній, повторного пред`явлення виконавчого листа не відбулось, будь-яких письмових звернень до Скаржника від правонаступника Стягувача не було.

Враховуючи факт знищення виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на майно Скаржника у зв`язку з його завершенням без застосування передбачених Законом наслідків завершення такого виконавчого провадження, можна прийти до висновку, що належним способом захисту порушеного права Скаржника, відповідно до ст.59 Закону №1404- VIII, є зобов`язання державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно нерухомого майн ОСОБА_1 , адже наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

З огляду на викладене, у зв`язку з порушенням своїх прав скаржниця вимушена була звернутися з даною скаргою та просила суд зобов`язати державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 , яке було накладено за виконавчим провадженням №38071802.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), стягувач ПАТ «Дельта банк», на бездіяльність державного виконавця відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, відповідно до якого:

1) зобов`язати державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно нерухомого майна ОСОБА_1 , яке було накладено за виконавчим провадженням №38071802;

2) зобов`язати державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) зняти арешт та всі заборони з майна, яке належить ОСОБА_1 , які були накладені в межах виконавчого провадження №38071802.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2010 року по справі №2-220/2010 за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного інноваційного банку «УкрСиббанк», суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26 березня 2007 року у розмірі 49 865 грн 74 коп. та судові витрати по справі в розмірі 528 грн 66 коп., а всього 50 394 грн 40 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-220/2010, виданого 17 вересня 2010 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до наданих сторонами доказів, судом першої інстанції також установлено, що на виконанні у Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження №38071802 з виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №2-220/2010 за виконавчим листом від 17 вересня 2010 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості у розмірі 50 394,60 грн.

Відповідно до листа Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) від 02 лютого 2023 року за №3626, згідно з ВП №38071802 Автоматизованої системи виконавчих проваджень 21 травня 2013 року державним виконавцем Вонсовіч О.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №38071802.

21 травня 2013 року винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.

21 травня 2013 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

30 квітня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих а зберігання становить 3 (три) роки. У зв`язку з чим відділ не має можливості надати більш вичерпну інформацію.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 21 вересня 2022 року, наданої скаржником, арешт на майно ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №38071802 відсутній.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 21 вересня 2022 року запис щодо арешту на майно ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №38071802 відсутній, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даної скарги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні її скарги на бездіяльність державного виконавця, оскільки знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились. Аналіз викладених обставин свідчить про те, що ВДВС знищені виконавчі провадження, в рамках яких накладено арешт на майно, у зв`язку з його закінченням, водночас таке закінчення відбулось без наслідків, передбачених ст.38 Закону №606-ХІV, зокрема, зняття арешту. При цьому, скаржник наголошував, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) передбачені підстави для зняття арешту з майна боржника.

Так, чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спір виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні №38071802 на стадії його завершення під час повернення виконавчого документа стягувачу у 2014 році.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 14 грудня 2022 року про зняття арешту з майна державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника. При цьому, у листі Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 23 грудня 2022 року за №58359, зокрема, зазначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Водночас, скаржник не просив суд визнати протиправною бездіяльність органу державної виконавчої служби, а вважав, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 , яке було накладено за виконавчим провадженням №38071802.

Так, суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

У разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Разом з тим, у справі, що переглядається, відсутні будь-які належні та допустимі докази повного виконання зобов`язань за кредитним договором, тоді як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 від 21 вересня 2022 року запис щодо арешту на майно ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №38071802 відсутній, при цьому, будь-яких належних та допустимих доказів, зокрема, добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу боржником не надано, тому в задоволенні скарги ОСОБА_1 слід відмовити.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було розглянуто лише одну вимогу, а отже районний суд проігнорував вимогу уточненої скарги від 20 лютого 2023 року щодо зобов`язання державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) зняти арешт та всі заборони з майна, яке належить ОСОБА_1 , які були накладені в межах виконавчого провадження №38071802, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідно до матеріалів цієї справи предметом судового розгляду є скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Ліфлянчик С.І., від 25 січня 2023 року, що сформована в системі «Електронний суд» та відповідно до прохальної частини якої сторона скаржника просила суд лише зобов`язати державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно нерухомого майна ОСОБА_1 , яке було накладено за виконавчим провадженням №38071802.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою статті 367 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної скарги не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова