справа № 381/2709/22
провадження № 22-ц/824/9144/2023
головуючий у суді І інстанції Осаулов Н.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому, згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 3 січня 2023 року, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 552 500 грн та припинити право спільної часткової власності позивача на частку у квартирі з моменту отримання грошової компенсації.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог обґрунтовані тим, що 4 серпня 2020 року сторони спільно придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частки кожен. 2 жовтня 2021 року між сторонами зареєстровано шлюб. Спільне життя між сторонами не склалось і наразі вони перебувають на стадії розлучення. Відповідач одноосібно використовує квартиру, поділ майна в натурі неможливий, домовленостей щодо одержання позивачем матеріальної компенсації за частку у квартирі не досягнуто, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом на підставі ст. 364 ЦК України. Згідно експертного дослідження, ринкова вартість квартири станом на листопад 2022 року становить 1 105 000 грн, відповідно, половина вартості - 552 500 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Малиневський П.П. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що однією із підстав відмови у задоволенні позову стала відсутність у матеріалах справи доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою та не бере участі у витратах, яких потребує утримання квартири, однак предметом пред`явленого позову є одержання грошової компенсації вартості частки позивачки (ст. 364 Цивільного кодексу України), а не встановлення порядку користування квартирою (ст. 358 Цивільного кодексу України).

Зазначає, що суд першої інстанції помилково послався на правову позицію Верховного Суду України, яка міститься в ухвалі від 23 червня 2010 року у справі № 6-22505св09, оскільки справа № 6-22505св09 не є подібною до справи позивачки, оскільки позовні вимоги у ній стосувались припинення права особи на частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України, а положення ст. 365 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Вважає безпідставне посилання суду першої інстанції на відсутність у позивачки доказів того, що відповідач спроможний сплатити їй грошову компенсацію і така виплата не буде для нього надмірним тягарем, та вважає помилкове застосування норм права, що містяться у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Малиневський П.П. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи через свого представника відповідно до договору про надання правової допомоги № 07/02/23-1 від 7 лютого 2023 року (а.с. 117-120) ОСОБА_3 , шляхом направлення судової повістки на його електронну адресу, яку він зазначав у своїх клопотаннях (а.с. 224).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів спроможності сплатити відповідачем їй грошової компенсації і, що така виплата не буде для нього надмірним тягарем, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 серпня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 купили порівну по 1/2 частці кожен квартиру АДРЕСА_2 . Вказана квартира трикімнатна, загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 36,6 кв.м. Відповідний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №2278 (а.с. 13-16).

2 жовтня 2021 року Фастівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , дружина після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 », про що зроблено актовий запис №364, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 (а.с. 25).

Як вбачається із даних, що містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2022 року у справі № 381/2073/22, що набрало законної сиди 12 грудня 2022 року, шлюб, зареєстрований 2 жовтня 2021 року Фастівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №364 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишити шлюбне прізвище « ОСОБА_6 ».

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому вказувала, що відповідач одноосібно використовує квартиру, поділ майна в натурі неможливий, домовленостей щодо одержання позивачем матеріальної компенсації за частку у квартирі не досягнуто, а тому, на підставі ст. 364 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_2 половину вартості квартири.

Так, однією із підстав для відмови у задоволенні позову судом було вказано на відсутність у матеріалах справи доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою та не бере участі у витратах, яких потребує утримання квартири.

Разом з тим, такого висновку суд першої інстанції дійшов посилаючись на ст. 358 ЦК України, яка врегульовує правовідносини щодо встановлення порядку користування частиною спільного майна, однак, як вбачається із матеріалів справи предметом пред`явленого позову є одержання грошової компенсації вартості частки позивачки (ст. 364 Цивільного кодексу України), а не встановлення порядку користування квартирою (ст. 358 Цивільного кодексу України).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц приписи ст. 358 та ст. 364 ЦК України регулюють різні за змістомправовідносини, і їх застосування має різні правові наслідки для співвласників.Відповідно до частин першої та третьої статті 358 ІІК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ці приписи регулюють право співвласника отримати матеріальну компенсацію у разі неможливості надання йому у володіння та користування його частини спільного майна в натурі, а не у разі припинення права на частку у праві спільної часткової власності.

Натомість відповідно до приписів частин першої - третьої статті 364 ЦКУкраїни співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або єнеможливим(частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, ВП ВС дійшла висновку, що суди не визначились із заявленими підставами позову та відповідним матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.

У постанові від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19 Верховний Суд зазначив, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажаєотримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України.

Крім того, визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування квартирою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників (постанова ВС від 12 серпня 2021 року у справі № 208/5323/15- ц, постанова ВС від 15 лютого 2023 року у справі №712/1852/19).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою та не бере участі у витратах, яких потребує утримання квартири є безпідставні, оскільки створення чи не створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою жодного значення для розгляду цієї справи не має, тому у позивачки був відсутній обов`язок подавати докази на підтвердження таких обставин.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, яка міститься в ухвалі від 23 червня 2010 року у справі № 6-22505св09. Так, справа № 6-22505св09 не є подібною до цієї справи, оскільки позовні вимоги у ній стосувались припинення права особи на частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України. У ч. 1 ст. 365 ЦК встановлюються чотири умови, за наявності яких можливе припинення права на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Разом з тим, ОСОБА_1 заявляє вимогу про стягнення грошової компенсації 1/2 частки квартири на підставі ч. 2 ст. 364 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 219/13376/17 наголошено, що судовою практикою Верховного Суду України неодноразово визнавалась неможливість одночасного застосування статей 364 та 365 ЦК України, які є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перша з них передбачає право співвласника на виділ в натурі частки із майна, що у спільній частковій власності, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні (ухвали Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року у справі № 6-6248св09, від 19 травня 2010 року у справі № 6-23822св09).

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 ЦК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Тому, посилання на висновок Верховного Суду України щодо завдання істотної шкоди є помилковим, оскільки положення ст. 365 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Як вбачається із оскаржуваного рішення, ще однією підставою для відмови у задоволенні позову суд вказав, що позивачкою не було надано доказів спроможності у відповідача сплати їй грошової компенсації, і така виплата не буде для нього надмірним тягарем. Такий висновок суду першої інстанції зроблений з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зазначено, що при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників щодо отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди, зокрема мають встановити чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Разом з тим, з приводу цього Верховний Суд в ухвалі від 15 січня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц зазначив, що позиція висловлена Верховним Судом України про те, що при вирішенні спорів про стягнення компенсації належної власникові частки у спільному майні повинна враховуватись спроможність зобов`язаної до сплати компенсації особи, якій спільне майно залишається у власність і користування, сплатити таку компенсацію, фактично позбавляє власника як на володіння своєю власністю, так і на компенсацію своєї частки при встановлені судом, що частка не може бути виділена в натурі, що на думку колегії суддів є порушенням статті 1 Протоколу. При цьому закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем. За таких обставин, об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників. За системним аналізом зазначених норм міжнародного права та національного законодавства, власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес. При цьому в залежності від обставин справи суди не позбавляються права на застосування принципу пропорційності, якщо у власника який виділяється існує інше житло або інша подібна власність, та його інтереси на користування або володіння спірною власність є меншими, чим інтереси протилежної сторони. Однак, не спроможність відповідача за своїм матеріальним станом до сплати компенсації іншому власнику, що визначено Верховним Судом України як надмірний тягар, сама по собі не може бути підставою для відмови у сплаті такої компенсації. На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплатикомпенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зазначено, що висновок апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, є хибним, і суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. Тому задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частини другої статті 364 ЦК України Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц і робить ряд нових важливих правових висновків, а саме: Підтвердження платоспроможності відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі, тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було б неможливим саме з цієї причини; У спорі, в якому особа просить суд припинити її (а не відповідача) право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно та виплатити грошову компенсацію вартості цієї частки, нема потреби в отриманні згоди відповідача на таке припинення права позивача, а також у внесенні відповідачем суми компенсації на депозитний рахунок суду; факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ(стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. При цьому, таке стягнення не призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на майно і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, судом встановлено, що 4 серпня 2020 року сторони спільно придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частки кожен. 2 жовтня 2021 року між сторонами зареєстровано шлюб. Спільне життя між сторонами не склалось і наразі вони перебувають на стадії розлучення. Відповідач одноосібно використовує квартиру.

У матеріалах справи наявний висновок експерта №ED-1727-1-2025.22 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи на замовлення учасника справи №381/2709/22, а саме, ОСОБА_1 від 16 листопада 2022 року, за яким вказано, що відсутня технічна можливість розподілити квартиру АДРЕСА_2 відповідно до часток співвласників по 1/2 частці. Ринкова вартість квартини станом на листопад 2022 року становить 1 105 000 грн без урахування ПДВ (а.с. 68-94).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Встановивши, що висновком експерта №ED-1727-1-2025.22 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16 листопада 2022 року,відсутня технічна можливість розподілити квартиру АДРЕСА_2 відповідно до часток співвласників по 1/2 частці, колегія суддів вважає, що наявна можливість стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частки у квартирі у розмірі 552 500 грн з припиненням права спільної часткової власності позивача на частку у квартирі з моменту отримання грошової компенсації, що буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також інтересам обох сторін.

Заперечення відповідача щодо неналежності, як доказу висновку експерта №ED-1727-1-2025.22 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16 листопада 2022 рокує безпідставними, оскільки відповідач на спростування висновку експертизи не заявляв клопотання про призначення додаткової або повторної судової експертизи.

Доказів на підтвердження іншої вартості вказаного майна матеріали справи не містять. Відповідачем не спростовано та не надано доказів на підтвердження іншої вартості спірного майна.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими заперечення відповідача щодо відсутності у нього коштів для виплати компенсації позивачу, оскільки у зв`язку із задоволенням цього позову відповідач стає одноосібним власником квартири, тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року винесено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, ціна позову у даній справі становить 552 500 грн.

Таким чином, при зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 5 525 грн. При зверненні із апеляційною скаргою, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, а саме 8 287,50 грн (5 525*1,5).

Виходячи з цього, колегія суддів дійшла висновку, що за результатом апеляційного розгляду з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 13 812,50 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (5 525 грн+8 287,50 грн), сплата якого підтверджується квитанціями від 25 серпня 2022 року, від 30 грудня 2022 року та від 21 квітня 2023 року (а.с. 6, 67, 202).

Крім того, матеріалами справи встановлено, що при зверненні до суду із позовом та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявила про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 32 400 грн (23 000 грн за розгляд справи у суді першої інстанції та 9 400 грн за розгляд справи апеляційним судом).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції було надано договір про надання професійної правничої допомоги № 18/06-1 від 18 червня 2022 року; розрахунок суми гонорару за правничу допомогу від 18 червня 2022 року; квитанції про оплату послуг адвоката від 21 червня 2022 року та від 2 серпня 2022 року (а.с. 7, 28-33). До Київського апеляційного суду було надано розрахунок суми гонорару за правничу допомогу від 21 квітня 2023 року та квитанцію про оплату послуг адвоката від 21 квітня 2023 року (а.с. 198-199).

Відповідно до положень частини першої, пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, обов`язковою умовою для вирішення питання про стягнення судових витрат має бути відповідна про це заява сторони, зроблена або подана до судових дебатів у справі.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, у суді першої інстанції позивач зверталась із клопотанням про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу та просила стягнути з відповідача на свою користь 23 000 грн, оплата яких підтверджена квитанціями від 21 червня 2022 року та від 2 серпня 2022 року (а.с. 7, 28-33).

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач просив відмовити у задоволенні таких витрат та/або зменшити їх розмір.

У апеляційному суді позивач також надала докази понесення витрат на правничу допомогу за розгляд апеляційної скарги, що підтверджується квитанцію про оплату послуг адвоката від 21 квітня 2023 року (а.с. 198-199).

Клопотань чи заперечень від відповідача щодо витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції матеріали справи також не містять.

З огляду на вищезазначене, оскільки витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції доведені, колегія суддів дійшла висновку про стягнення 32 400 грн витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача.

Також колегія суддів вважає за належне стягнути з відповідача витрати на проведення експертизи, у розмірі 13 000 грн, які підтверджені рахунком № ED-1727-1-2025.22 від 28 жовтня 2022 року (а.с. 96).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) грошову компенсацію частки у нерухомому майні за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 552 500 (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі п`ятсот) грн.

Право власності ОСОБА_1 на частки у нерухомому майні за адресою: АДРЕСА_1 припинити з дня отримання повної компенсації.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 13 812 грн (тринадцять тисяч вісімсот дванадцять) грн 50 коп.; витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 32 400 (тридцять дві тисячі чотириста) грн та витрати на проведення експертизи у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба