Справа № 643/5353/23
Провадження № 2/643/2207/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2023

26 грудня 2023 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гупала Романа Миколайовича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гупала Р.М. звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , якою просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021 з Додатковою угодою № 1 від 10.11.2021 в сумі 451 892,99 грн, з яких: 290 550,00 грн сума основного боргу, 633,60 грн інфляційні збитки, 91,79 грн 3% річних, 160 617,60 грн пеня за несвоєчасне повернення позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий Договір позики № Х070521-03, згідно умов якого відповідач отримав позику на загальну суму 217 308,00 грн, що було еквівалентно 7 800,00 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США=27,860 грн). Відповідач зобов`язувався повернути позику у визначений Договором строк, та згідно з визначеними Договором умовами сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому Договором складає 7 800,00 доларів США за курсом продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу. Сума позики отримана відповідачем в повному обсязі до моменту підписання Договору. Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до умов Договору та графіку погашення відповідачем грошових коштів, становив 07.11.2021 включно. Також, відповідно до умові Договору, у разі прострочення виконання зобов`язання за Договором позики, відповідач зобов`язаний сплатити позивачці суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини), відповідач має сплатити позивачці неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми позики за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. Забезпеченням виконання відповідачем зобов`язання була передача в заставу рухомого майна автомобіля Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 21.05.2020 ТСЦ 6350. Згідно Додаткової угоди №1 були внесені зміни до п. 1 Договору позики, згідно якого у власність відповідача було передано грошові кошти в сумі 205 920,00 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Додаткової угоди №1 було еквівалентно 7 800,00 доларів США (1 долар США=26,40 грн). Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до Додаткової угоди №1, становив 07.05.2022 включно. Позивачка свої зобов`язання за Договором та Додатковою угодою виконала у повному обсязі. Відповідач не дотримався умов Договору позики та Додаткової угоди №1, заходів щодо повернення боргу у визначені строки не вжив, позику позивачці не повернув. Враховуючи, що відповідач добровільно не погашає заборгованість, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав. Також, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 4 518, 93 грн та витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 67 969, 30 грн.

Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України.

Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження у справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

З боку відповідачка до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позовних вимог, не надіслано, зустрічну позовну заяву не пред`явлено.

Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо) не застосовувалися.

Суд, вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов до такого.

Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що 07.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий Договір позики № Х070521-03, згідно умов якого відповідач отримав позику на загальну суму 217 308,00 грн, що було еквівалентно 7 800,00 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США=27,860 грн), строк повернення грошових коштів до 07.11.2021 включно (а.с.16-17).

10.11.2021 між сторонами укладена Додаткова угода №1 до Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021, згідно якої були внесені зміни до п. 1 Договору позики, згідно якого у власність відповідача було передано грошові кошти в сумі 205 920,00 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Додаткової угоди №1 було еквівалентно 7 800,00 доларів США (1 долар США=26,40 грн) (а.с.18).

Також встановлено, що відповідно до п. 12 Договору позики Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021 та п. 2 Додаткової угоди №1 від 10.11.2021 до Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021, забезпеченням виконання відповідачем зобов`язання за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021 є передача в заставу рухомого майна автомобіля Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 21.05.2020 ТСЦ 6350 (а.с.18).

Взяті на себе зобов`язання за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021 та Додатковою угодою №1 до Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021 позивачка виконала своєчасно і повністю, надавши відповідачу грошові кошти.

Із копії розписки від 10.11.2021 видно, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 205 920,00 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Додаткової угоди №1 було еквівалентно 7 800,00 доларів США (1 долар США=26,40 грн), згідно Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021 (а.с.19).

Відповідач не дотримався умов Договору позики№ Х070521-03 від 07.05.2021 та Додаткової угоди №1 до Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021, заходів щодо повернення боргу у визначені строки не вжив, грошові кошти позивачці не повернув.

Суд зазначає, що відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638, 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Тобто, відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України, підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до укладеного між сторонами Договору позики, Додаткової угоди №1 та ркопії розписки, відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 у позику грошові кошти в момент укладання угоди, що засвідчується його підписом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, в установлений Договором та Додатковою угодою строк борг він не повернув.

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачкою за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021 та Додатковою угодою №1 від 10.11.2021 до Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021.

Суд зазначає, що ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1,2 ст. 192 Цивільного кодексу України).

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 553 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц.

Як видно з Додаткової угоди №1, якою викладено остаточну редакцію Договору позики № Х070521-03 від 07.05.2021, ОСОБА_2 отримав у позику 205 920,00 грн, що відповідає 7 800 доларів США, за курсом встановленим сторонами: 1 долар США=26,40 грн.

З огляду на те, що позивачка просить стягнути з відповідача грошові кошти за Договором позики у національній валюті, яка відповідає 7 800 доларів США, за курсом встановленим сторонами в Договорі позики та Додатковій угоді, та враховуючи, що відповідач не повернув кошти за Договором позики, суд дійшов висновку про стягнення боргу в національній валюті, як того просить позивачка у позовній заяві.

Відповідно до Договору позики та Додаткової угоди №1, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення платежу за цим Договором.

Враховуючи, що позика не повернута до цього часу, та оскільки відповідач не виконав зобов`язання у строк, встановлений Договором та розпискою, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день пред`явлення позову.

Так, згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», курс гривні до долара США станом на 19.06.2023 (день пред`явлення позову) становив 1 долар США=37,25 грн (а.с.20).

Відтак, станом на дату пред`явлення позову сума основного боргу становить 290 550,00 грн (7800 доларів США*37,25 грн).

На час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, які б свідчили про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за Договором позики та Додатковою угодою №1 у добровільному порядку.

Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, з огляду на те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021, редакцію якого уточнено Додатковою угодою №1 від 10.11.2021, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу згідно якого, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за Договором позики у розмірі 290 550,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, суд зазначає таке.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України у конструкції Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими.

Таким чином, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь індекс інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми за період до 23.02.2022, виклавши відповідні розрахунки.

Так, позивачка просить стягнути з відповідача такі інфляційні витрати: за період з 08.12.2021 по 07.01.2022 у розмірі 47,52 грн; за період з 08.01.2022 по 07.02.2022 у розмірі 205,92 грн; за період з 08.02.2022 по 23.02.2022 у розмірі 380,16 грн, а всього на загальну суму 633,60 грн.

Загальний розмір 3% річних, які позивачка просить стягнути з відповідача становить суму 91,79 грн, що складається з: 20,18 грн за період з 08.12.2021 по 07.01.2022, 40,36 грн за період з 08.001.2022 по 07.02.2022, 31,25 грн за період з 08.02.2022 по 23.02.2022.

Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором позики, позивачкою правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Суд, перевіривши розрахунки індексу інфляції та 3% річних, здійснені позивачкою на суму боргу за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021, редакцію якого уточнено Додатковою угодою №1 від 10.11.2021, за період з 08.12.2021 по 23.02.2022, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 3% річних у загальному розмірі 91,79 грн та інфляційні витрати на загальну суму 633,60 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення позики, суд зазначає таке.

Положеннями ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Пунктом 10 Договору позики також визначено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми позики за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь за період з 08.12.2021 по 23.02.2022 пеню в сумі 160 617,60 грн.

Судом перевірено розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08.12.2021 по 23.02.2022, нарахованої на підставі п. 10 Договору позики, розмір якої дійсно становить 160 317,60 грн.

Крім того, позивачкою заявлено вимогу про відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи, щодо чого суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою сплачено судовий збір в сумі 4 518,93 грн та вартість витрат з надання професійної правничої допомоги в сумі 67 969,30 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, з позовної заяви вбачається, що сума витрат на професійну правову допомогу в розмірі 67 969,30 грн, якаскладається з: 16 080,00 грн сума наданих послуг згідно Акту наданих послуг від 19.06.2023, 6 700,00 грн участь представника в судових засіданнях, 45 189,30 грн 10 % гонорару від суми задоволених позовних вимог.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачкою надано: копію Договору про надання правової допомоги № б/н від 12.09.2022; копію Додатку від 16.06.2023 до Договору про надання правової допомоги № б/н від 12.09.2022; розрахунок вартості робіт до Договору про надання правової допомоги № б/н від 12.09.2022; копію Акту наданих послуг від 19.06.2023; копію рахунку-фактури № б/н від 19.06.2023 до Акту наданих послуг від 19.06.2023 (а.с.22-30).

Разом з цим, слід звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні та позивачкою не надані докази про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу, оскільки позивачкою не подано доказів про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Далі, згідно із статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір включено до складу судових витрат.

При зверненні до суду з позовною заявою, позивачкою сплачено судовий збір в сумі 4 518,93 грн.

На підтвердження сплаченого судового збору в сумі 4 518,93 грн, позивачкою надано квитанцію № 6539-5173-4996-2961 від 19.06.2023 (а.с.13).

Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики суд задовольняє повністю, сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у розмірі 4 518,93 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 274 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гупала Романа Миколайовича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , заборгованість за Договором позики № Х070521-03 від 07.05.2021, редакцію якого уточнено Додатковою угодою №1 від 10.11.2021 в сумі 451 892 (чотириста п`ятдесят одна тисяча вісімсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок, яка складається з: 290 550,00 гривень сума основного боргу; 633,60 гривень інфляційні витрати; 91,79 гривень 3% річних; 160 617,60 гривень пеня за несвоєчасне повернення позики.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , суму судового збору в розмірі 4 518 (чотири тисячі п`ятсот вісімнадцять) гривень 93 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Сугачова