Справа № 183/2027/23
№ 2/183/2099/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань Краснянської Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», про захист прав споживачів, -
17 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в якому просив:
- визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Ford модель Escаpe 2012 року, номер шасі НОМЕР_1 від 26.01.2022 року, № НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», в особі директора Калашнікова С.В.;
- стягнути з ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» сплачену авансову суму основного боргу у розмірі 264 000 грн;
- стягнути 3% річних з суми авансу, суму інфляції за 2022 рік від основного боргу у розмірі 66 792 грн;
- стягнути процентну ставку по кредитному договору перед АТ «ОТП БАНК» в сумі 42 178,90 грн.
А також, в порядку ст.137 ЦПК України стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 26 січня 2022 року між ним та ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, з метою придбання легкового автомобіля, який був виставлений на онлайн-аукціоні в США за 3508 доларів США.
У відповідності до п.1.5 Договору відповідач вже здійснив викуп транспортного засобу, після погодження з позивачем. Також, згідно п. 1.1 цього Договору сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 травня 2022 року, (п.1.2 цього Договору).
Позивач наполягає на тому, що для сплати зазначеної суми він, за порадою представника відповідача, змушений був взяти кредит в АТ «ОТП БАНК» в сумі 211000 грн., фіксована процентна ставка по кредитному договору 19,99% річних.
27 січня 2022 року позивачем на виконання пункту 2.1 Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу сплачено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 264 098,02 грн.
Також, позивачем зазначено, що 09.08.2022 року ним було направлено на адресу відповідача лист-притензію, однак лист не був вручений та повернувся йому через вибуття відповідача з юридичної адреси.
Позивач зазначає, що Основний договір до 31 травня 2022 року між сторонами не укладено, транспортний засіб, який був предметом договору до теперішнього часу позивачу не передано, зазначений автомобіль вже проданий іншій особі, що робить неможливим виконання в подальшому договору, а термін дії попереднього договору закінчився, що стало підставою для звернення до суду з означеним позовом.
Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження /а.с.41/.
В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, одночасно позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Оскільки відповідач не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, що в розумінні ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзиву, суд відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до умов п.1.1. Попереднього договору сторони зобов`язалися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний стороні -1 транспортний засіб марки: марки Ford модель Escаpe 2012 року, номер шасі НОМЕР_1 .
Відповідно до п.п.2.1,2.3 попереднього договору встановлено, що продаж транспортного засобу вчиняється між Сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 264,098,02 грн., у тому числі ПДВ-44,016,34 грн., та сплачується Стороною -2 в безготівковій формі на поточний рахунок Сторони-1 в національній валюті України - гривні. Сторона-2 сплачує в день підписання Договору Стороні -1 на розрахунковий рахунок Сторони-1 в розмірі 264,098,02 грн., у тому числі ПДВ-44,016,34 грн.
ОСОБА_1 , на виконання умов п. 2.3 Попереднього договору, 27 січня 2022 року сплатив кошти в розмірі 264 098,02 грн., що підтверджується квитанцією №68Т003ТQ7 від 27 січня 2022 року, поданою до матеріалів справи в копії /а.с.27/.
Разом з тим, на час звернення до суду, основний договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» не був укладений, визначений у попередньому договорі транспортний засіб позивач не отримав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», а також, іншими нормативно-правовими актами, що містять положення про захист прав споживачів.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками, продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до ч.1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що воле виявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За нормами ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5,6, ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Положеннями ст.ст.6,627 ЦК України встановлено, що принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
З наведеної норми права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.
Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.
Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Письмових повідомлень про наявність форс-мажорних обставин, які заважають виконати умови Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на адресу позивача в порядку, визначному попереднім договором, не надсилав, доказів протилежного суду не надано.
Укладаючи Попередній договір, позивач бажав настання реальних наслідків у виді якнайшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля. У випадку повідомлення позивачу правдивої інформації про те, що автомобіль на час укладання попереднього договору не належить відповідачу, а також про те, що позивач не отримає автомобіль у власність в строки, передбачені Договором, позивач не укладав би з відповідачем спірного договору. Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за попереднім договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти останнього з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення, про що свідчить п.1.5. Попереднього договору.
Крім того, включивши до договору положення про строк його дії під відкладальною умовою, а саме до 31 травня 2022 року або до укладення Основного договору, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе.
Таким чином, під час укладення попереднього договору відповідач ввів позивача в оману, оскільки спонукав дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку позивач не погодився б.
Крім того, суд зазначає, що відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов Попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним Договором.
Отже, вищевикладене дає підстави для визнання судом Попереднього договору недійсним з моменту його вчинення, оскільки він здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, що відповідає приписам ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
За таких умов, суд приходить до висновку, що Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу є недійсним з моменту його вчинення, а отже, відповідач ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» повинен позивачу ОСОБА_1 , в порядку застосування ст. 216 ЦК України, повернути сплачені на виконання цього договору кошти в розмірі 264 098,10 грн. шляхом їх стягнення з відповідача.
Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Встановивши, що свій обов`язок повернути аванс позивачу відповідач не виконав, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.
Як було встановлено, попередній договір діяв до 31.05.2022 року, тому з червня 2022 року слід розпочинати розрахунок за порушення грошових зобов`язань, а не з дати укладення попереднього договору.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по оплаті судового збору у сумі 3036 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам (303 598,56 *1 % ціни позову), оскільки позивач на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.
Також, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається з матеріалів доданих до позовної заяви, розрахунок витрат на правничу допомогу сторона доводить договором про надання правової допомоги від 03 лютого 2022 року, розрахунком гонорару та часу, витраченого за договором про надання правової допомоги, а також квитанцією № 542512 від 03 лютого 2023 року на суму 4000,00 грн /а.с.3-39/.
Крім того, згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на користь держави судовий збір у розмірі 3036 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 230, 627, 638, 799, 806 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» про захист прав споживачів задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», , адреса: 03026, м. Київ, вул. Столичне шосе, 101-В.

Суддя О.В. Сорока