П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс», про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати протиправними дії ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» щодо ненадання йому переважного права на придбання машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання«Ліко-Холдінг» 115 372 грн. відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 грудня 2012 року між позивачем та ТОВ «Ліко-Житлосервіс» укладено договір № В3/7-111 про тимчасове користування машиномісцем, надання комунальних послуг та послуг з утримання підземної автостоянки та прилеглої території. Відповідно до умов укладеного договору, позивачу було надано у тимчасове, платне користування машиномісце № НОМЕР_1 , розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 8.2. договору передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання акту введення автостоянки в експлуатацію і діє до вимоги власника про звільнення машиномісця. 02 листопада 2016 року позивача було повідомлено в телефонному режимі про необхідність звільнення машиномісця з 07 листопада 2016 року у зв`язку з його продажем. Позивач вважає, що його права було порушено, оскільки він, як орендар мав право першочергового викупу машиномісця, що не було запропоновано йому відповідачем. У зв`язку із зазначеними подіями йому було завдано моральної шкоди, що підтверджується наданими суду виписками з його медичної картки та за результатами обстежень.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що в матеріалах справи наявна його заява вх. № 427 від 03 листопада 2016 року, адресована генеральному директору ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг». Дана письмова заява є зверненням позивача до відповідача, як власника спірного машиномісця з пропозицією його придбати. А тому, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не звертався до ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» як власника спірного машиномісця з пропозицією його придбати не відповідає обставинам справи. Вказує, що повідомив відповідача про свій намір (бажання) викупити спірне машиномісце ще до того моменту, з якого відповідач почав юридичну процедуру продажу машиномісця. Крім того, заявляючи про свій намір придбати машиномісце позивач не порушував питання щодо продажу машиномісця в розстрочку тощо, про що безпідставно зазначив суд в своєму рішенні. При цьому, відповідач формально послався на відсутність прямих договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» щодо оренди машиномісця № НОМЕР_1 , як наслідок не запропонував позивачу придбати спірне машиномісце, повівши себе недобросовісно. При цьому, позивач вказує, що починаючи з 26 грудня 2012 року відкрито, добросовісно, на достатній правовій підставі користувався машиномісцем на момент виникнення спірних правовідносин, що сторонами не оспорювалось. В період дії Договору №В3/7-111 належним чином виконував свої обов`язки за цим договором, зокрема, вчасно сплачував орендну плату. Дана обставина не заперечувалась відповідачем та третьою особою у справі та доводиться квитанціями про сплату відповідних платежів. Наведена обставина додатково вказує на те, що позивач міг розраховувати на здійснення переважного права придбання машиномісця, та що у нього виникло переважне право на викуп паркомісця. Позивач також вказує про те, що договірні відносини щодо оренди машиномісця № НОМЕР_1 існували між ОСОБА_1 та ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на підставі Договору №ВЗ/7-111. При цьому, повноваження ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на укладення договорів про тимчасове користування спірним машиномісцем були надані останньому ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», якому на праві приватної власності належало зазначене майшиномісце. Відсутність договору щодо оренди машиномісця безпосередньо між відповідачем та позивачем не може бути перепоною для надання останньому переважного права перед іншими особами на його придбання з огляду на описані вище обставини. Суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме статтю 777 ЦК України, яка регулює право переважного викупу майна наймачем. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, які полягали порушенні переважного права на придбання машиномісця № НОМЕР_1 , йому було заподіяно моральної шкоди - втрати немайнового характеру внаслідок приниження його честі, гідності і ділової репутації.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» вказує про те, що апелянт вважає, що звернувшись до відповідача із заявою за один день до дати укладання відповідачем попереднього договору купівлі-продажу машиномісця № НОМЕР_1 з його нинішнім власником, він заявив по свій намір його придбати. Разом з цим, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки як вбачається із тексту заяви позивача від 03 листопада 2016 року його звернення з наміром придбати машиномісце було зумовлене інформуванням його 02 листопада 2016 року представниками третьої особи про запланований продаж машиномісця № НОМЕР_1 та необхідність його повернення власнику. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо того, що позивач не був обмежений у праві придбати спірне машиномісце до листопада 2016 року, однак, таким правом не скористався. Крім цього, з урахуванням того, що між відповідачем та позивачем не було укладено жодних договорів щодо оренди машиномісця за АДРЕСА_2 , позивач не мав переважного права придбання вказаного машиномісця, про що належним чином був поінформований відповідачем листом від 26 січня 2018 року за № 28. Також, позивачем, всупереч вимог закону, обраний такий спосіб захисту, який не лише не відновлює його нібито порушене право, а й навпаки порушує право законного власника, тобто відповідача, на розпорядження своїм майном, шляхом безпідставного визначення таких його дій протиправними. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому шкоди саме відповідачем, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, не надано обґрунтування розміру моральної шкоди та, з рештою, не доведено протиправність дій відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26 грудня 2012 між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та ОСОБА_1 було укладено Договір №ВЗ/7-111 про тимчасове користування машиномісцем, надання комунальних послуг та послуг з утримання підземної автостоянки та прилеглої території (надалі - Договір №ВЗ/7-111) (а.с. 9-10, т.1).

Відповідно до умов укладеного між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та ОСОБА_1 . Договору №ВЗ/7-111 ОСОБА_1 було надано у тимчасове платне користування машиномісце № НОМЕР_1 , розташоване в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з умовами вказаного Договору №ВЗ/7-111 ТОВ «Ліко-Житлосервіс» забезпечує надання комунальних послуг та послуг з утриманням підземної автостоянки і прилеглої території Машиномісця НОМЕР_1, а ОСОБА_1 забезпечує своєчасну оплату таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Машиномісце НОМЕР_1 з листопада 2012 року до дати його відчуження належало на праві власності TOB «ТМО «Ліко-Холдінг». Реалізуючи своє право власності, TOB «ТМО «Ліко-Холдінг» передало Машиномісце НОМЕР_1 у тимчасове строкове платне користування ТОВ «Ліко-Житлосервіс» з правом передачі останнім Машиномісця НОМЕР_1 у тимчасове платне користування третім особам, однак виключно за згодою власника.

В матеріалах справи міститься фотокопія заяви від 03 листопада 2016 року написана від імені ОСОБА_1 на ім`я генерального директора ТОВ «ТМО Ліко- Холдінг» , яка була зареєстрована за вх. № 427 від 03 листопада 2016 року. В зазначеній заяві ОСОБА_1 просив надати йому можливість викупу одного паркомісця (із тих, що орендує його сім`я) за прийнятною (паритетною) для обох сторін ціною, з урахуванням індивідуальної знижки, як інваліду війни (а.с.18, т.1).

В подальшому листом-вимогою за вих. №1517 від 09 листопада 2016 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» повідомило ОСОБА_1 про необхідність термінового звільнення ним Машиномісця НОМЕР_1, оскільки з 07 листопада 2016 року Машиномісце НОМЕР_1 належить іншій особі (а.с.24, т.1).

У зв`язку з цим ТОВ «Ліко-Житлосервіс» повідомило ОСОБА_1 про дострокове припинення з 07 листопада 2016 року дії Договору №ВЗ/7-111 та додало до листа-вимоги податкову угоду про його розірвання (а.с.25, т.1).

21 грудня 2017 року ОСОБА_1 на адресу TOB «ТМО «Ліко-Холдінг» було подано претензію про переважне право перед іншими особами на придбання Машиномісця НОМЕР_1. У вказаній претензії ОСОБА_1 вказував на грубе порушення ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» вимог ч. 2 ст. 777 ЦК України щодо переважного права ОСОБА_1 перед іншими особами на придбання Машиномісця НОМЕР_1 та просив усунути зазначені порушення його прав і перевести на нього права та обов`язки нового власника Машиномісця НОМЕР_1, повідомляючи при цьому про наслідки невиконання вимог, заявлених у претензії (а.с.31-32, т.1).

У відповідь на вказану претензію ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» своїм листом за вих. №28 від 26 січня 2018 року повідомило ОСОБА_1 про те, що його вимога не може бути задоволена з огляду на відсутність в минулому та на теперішній час договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» щодо оренди Машиномісця НОМЕР_1 (а.с.33).

Ухвалюючи рішення про відмову задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» та ОСОБА_1 не було укладено жодних договорів щодо оренди спірного машиномісця № НОМЕР_1 , а відтак позивач не мав права переважного права його придбання. Відповідно, похідна вимога про стягнення моральної шкоди також має бути залишена судом без задоволення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує про те, що 06 грудня 2012 року між ним та ТОВ «Ліко-Житлосервіс» укладено договір № В3/7-111 про тимчасове користування машиномісцем, надання комунальних послуг та послуг з утримання підземної автостоянки та прилеглої території. Пунктом 8.2. договору передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання акту введення автостоянки в експлуатацію і діє до вимоги власника про звільнення машиномісця.

02 листопада 2016 року позивача було повідомлено в телефонному режимі про необхідність звільнення машиномісця з 07 листопада 2016 року у зв`язку з його продажем. Позивач вважає, що його права було порушено, оскільки він як орендар мав право першочергового викупу машиномісця, що не було запропоновано йому відповідачем.

Разом з тим, такі доводи щодо неправомірних дій відповідача щодо ненадання переважного права позивачу є необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2009-2011 років відповідач був замовником будівництва житлових будинків з підземним паркінгом по АДРЕСА_1 .

Після завершення будівництва та з метою виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також враховуючи ті обставини, що експлуатація та обслуговування житлових будинків і забезпечення їх мешканців житлово-комунальними послугами не є предметом діяльності товариства, житловий будинок АДРЕСА_1 у листопаді 2011 року був переданий експлуатуючій організації ТОВ «Ліко-Житлосервіс».

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Реалізуючи своє право власності, ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» передало ТОВ «Ліко-Житлосервіс» в оренду за договором оренди № 192 від 01 грудня 2012 року строком на 35 місяців (а.с.199-202, т. 1).

01 листопада 2015 року між ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» та ТОВ «Ліко-Житлосервіс» у зв`язку із закінчення дії попереднього договору оренди за № 192 укладено договір оренди № 280 (а.с.203-206, т. 1).

За умовами договору оренди № 280, ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» передав, а ТОВ «Ліко-Житлосервіс» прийняв в оренду (тимчасове користування) нежитлові приміщення (машиномісця) в кількості 42 одиниці, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які є власністю ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», в тому числі і спірне машиномісце.

Пунктом 2.2. зазначеного договору передбачено, що передача приміщень в оренду не призводить до переходу права власності на них до орендаря, тобто до ТОВ «Ліко-Житлосервіс».

При цьому, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» не мало переважного права на придбання машиномісць, оскільки між ними та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» відсутня така домовленість.

У зв`язку із запланованим відчуженням машиномісця за № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «Ліко-Житлосервіс» вказане машиномісце, на вимогу відповідача було повернуто йому за Актом прийому-передачі (повернення) від 01 листопада 2016 року. В подальшому щодо вказаного машиномісця відповідачем були укладені попередній та основний договори купівлі-продажу з особою, яка виявила намір їх придбати.

Що стосується переважного права позивача, слід зазначити наступне.

На законодавчому рівні переважні права наймача врегульовані у ст. 777 Цивільного кодексу України, яка стосується двох видів переважних прав наймача: на укладення договору найму на новий строк і на купівлю предмета найму.

Під переважним правом розуміється таке суб`єктивне цивільне право, яке надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне право. У ст. 777 ЦК України урегульовано переважні права, за допомогою яких наймач має можливість набути суб`єктивних цивільних прав. Тобто при укладенні договору найму на новий строк (чи купівлі-продажу) або виникнуть зобов`язальні права, пов`язані із користуванням річчю, або право власності на річ.

Вказане вище переважне право щодо придбання майна переданого у найм, має лише наймач. Таке право обумовлено наявністю правового зв`язку між наймодавцем та наймачем, а саме - існуванням між ними чинного договору найму. При цьому, таке право наймач отримує лише за умови належного з його боку виконання зобов`язань за договором найму.

З вищенаведеного випливає, що передумовою для існування (виникнення) права на переважне придбання майна має лише особа, яка наділена певними ознаками, а саме: особа вступила в правовий зв`язок із власником майна шляхом укладення відповідного договору найму і на момент продажу така особа належним чином виконувала свої зобов`язання за договором найму.

Таким чином, правила про переважні права наймача не застосовуються до договору піднайму, що зумовлено його залежністю від основного договору найму та, як наслідок, похідним характером.

До того ж між наймодавцем та піднаймачем відсутні відносини, які могли б «породити» переважні права наймача.

Власник нерухомості (або його представник) і суборендар не пов`язані між собою ніякими договірними зобов`язаннями, тому вони не можуть прямо пред`явити взаємні вимоги.

З урахуванням того, що між позивачем та відповідачем, як власником машиномісця, не було укладено жодних договорів щодо оренди машиномісця за АДРЕСА_2 , позивач не мав права переважного придбання вказаного машиномісця, про що належним чином був поінформований відповідачем листом від 26 січня 2018 року за № 28.

Крім того, про відсутність переважного права у позивача щодо придбання машиномісця свідчить також обраний позивачем спосіб захисту свого нібито порушеного права, який має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Отже, у разі наявності у позивача переважного права на придбання машиномісця за АДРЕСА_2 , належним способом захисту була б вимога про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, з попередньою оплатою на депозитний рахунок суду суми коштів, що дорівнює вартості такого машиномісця.

Позивачем, всупереч вимог закону, обраний спосіб захисту, який не відновлює його нібито порушене право, тобто не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №909/337/19 від 23 червня 2020 року зазначає, що позов про переведення прав та обов`язків, що відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або ж зміна господарських правовідносин (абзац одинадцятий частини другої статті 20 Господарського кодексу України), застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 Цивільного кодексу України, частина п`ята статті 7 Закону України «Про акціонерні товариства», частина п`ята статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права.

Таким чином, якщо власником предмета найму (оренди) порушено передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача (орендаря) на придбання переданої у найм (оренду) речі, належним способом захисту відповідного переважного права наймача (орендаря) буде позов про переведення на останнього прав та обов`язків покупця відповідної речі.

Враховуючи зазначене, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання дій протиправними є необґрунтованою, не доведеною та не підлягає задоволенню, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Крім того, звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправними дій відповідача, позивач не звернув уваги, що договір оренди машиномісця він уклав не з власником майна, а з ТОВ «Ліко-Житлосервіс», яке в свою чергу орендувало зазначено машиномісце у відповідача.

При цьому, за договором оренди, укладеним між відповідачем TOB «ТМО «Ліко-Холдінг» та ТОВ «Ліко-Житлосервіс», останнє не мало права передавати спірне машиномісце в суборенду іншим особам без згоди відповідача.

Матеріали справи не містять доказів надання такої згоди відповідачем.

Передаючи машиномісце в оренду позивачу, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» не мало відповідних повноважень, а, відтак, позивач, в розумінні ст. 777 ЦК України не був належним наймачем нерухомого майна, оскільки не було волі власника на передачу зазначеного майна йому в оренду.

Посилання позивача на копію заяви від 03 листопада 2016 року, написану від його імені на ім`я генерального директора ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», в якій ОСОБА_1 просив надати йому можливість викупу одного паркомісця (із тих, що орендує його сім`я) за прийнятною (паритетною) для обох сторін ціною, з урахуванням індивідуальної знижки, як інваліду війни (а.с.18, т.1), апеляційний суд вважає безпідставним.

За змістом ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Подана позивачем заява не підписана ним, про що вбачається з наданої копії. На вимогу суду першої інстанції позивач та його представник не змогли надати суду оригінал зазначеної заяви, про що не заперечували в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Отже, в силу вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України такий доказ не береться судом до уваги.

Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті..

Під час визначення підстав для стягнення моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для ви рішення спору.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач обґрунтовує моральну шкоду втратами немайнового характеру внаслідок приниження його честі, гідності та ділової репутації. У результаті сприйняття позивачем негативних наслідків ненадання переважного права, поширення у суспільстві неправдивої, негативної інформації, відбулася відповідна психологічна, душевна, психофізіологічна реакція організму позивача на сприйняте, що виявилося у безперервних глибоких душевних стражданнях та важких моральних переживаннях.

Виходячи з положень статі 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» № 4 від 31 березня 1995 року (з наступним змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди саме відповідачем, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, не надано обґрунтування розміру моральної шкоди та, з рештою, не доведено протиправність дій відповідача. Відтак, підстави до задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди також відсутні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.