Ухвала

30 червня 2023 року

місто Київ

справа № 523/8263/20

провадження № 61-8041ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 травня 2023 року

у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Одеська міська рада у червні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, у якому просила:

- скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19 листопада 2019 року № ОД 47 «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 180», зареєстрованої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради;

- скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію змін розділу від 21 грудня 2019 року № 50378813, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та є підставою для скасування зміни розділу у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок привести об`єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , до попереднього стану шляхом знесення самочинної прибудови до квартири, загальною площею 25, 30 кв. м, яка знаходиться на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 19 грудня 2022 року Суворовський районний суд м. Одеси задовольнив позов Одеської міської ради.

Суд скасував реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19 листопада 2019 року № ОД 47 «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 180», зареєстрованої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Скасував рішення державного реєстратора про реєстрацію змін розділу від 21 грудня 2019 року № 50378813, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та є підставою для скасування зміни розділу у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Зобов`язав ОСОБА_1 за власний рахунок привести об`єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , до попереднього стану шляхом знесення самочинної прибудови до квартири, загальною площею 25, 30 кв. м, яка знаходиться на земельній ділянці, що є власністю територіальної громади м. Одеси.

Здійснив розподіл судових витрат.

Постановою від 03 травня 2023 року Одеський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року - без змін.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 26 травня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 травня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 06 червня 2023 року Верховний Суд залишив без руху касаційну скаргу та надав заявнику строк для усунення її недоліків.

Заявник 28 червня 2023 року подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги разом із доказами на підтвердження сплати нею судового збору за подання касаційної скарги.

Визначення заявником підстав касаційного оскарження

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.

Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Заявник зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цих судових рішень визначила те, що:

- (1) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16, за змістом яких сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них, в іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі;

- (2) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, у постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у

справі № 458/1173/14-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19, від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц, щодо застосування статті 376 ЦК України про самочинне будівництво;

- (3) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, відповідно до яких правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні;

- (4) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а, щодо застосування статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю;

- (5) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18, згідно з якими свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином;

- (6) суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимого доказу, а саме на підставі акта огляду земельної ділянки від 18 жовтня 2019 року.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначила ті підстави, які згадані у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пункті 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

ІІІ. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ

Оскільки вимоги ухвали Верховного Суду виконані, касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Судом не встановлено наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі.

Витребувати із Суворовського районного суду м. Одеси цивільну справу № 523/8263/20 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в двадцять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак