Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 490/2186/21

провадження № 61-7076св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Офіс Генерального прокурора,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора - прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Кудіної Тетяни Анатоліївни на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Саламатіна О. В., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2022 року, постановлену у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора (далі - прокурор) про стягнення моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що у період із 14 лютого 2017 року до 15 лютого 2021 року, тобто протягом 48 місяців і 1 дня, безпідставно притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема підозрювався та обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, статтею 219 КК України.

У період досудового слідства йому обиралися запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, домашнього арешту, особистого зобов`язання із встановленням відповідних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України, а також накладався арешт на його та його доньки майно, допитувався його син.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України та виправдано його на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад даного кримінального правопорушення, а також визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 219 КК України та виправдано його на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення.

Позивач вказував, що внаслідок незаконного перебування під слідством та протягом судового розгляду кримінального провадження за вказаний період йому завдана значна моральна шкода, яка полягала у позбавленні його права на вільний вибір місця проживання, вибір лікаря, обмеженні у пересуванні у зв`язку з обранням запобіжних заходів. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, враховуючи його бездоганну ділову та суспільну репутацію, адже він близько 34 років пропрацював на різних посадах у галузі суднобудування, у тому числі 30 років на керівних посадах, нагороджений державною нагородою «Орден Знак Пошани», має беззаперечний авторитет у трудових колективах, поважний вік. Сам факт притягнення його до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого був відомий родичам та знайомим, перебіг кримінального провадження висвітлювався в засобах масової інформації, в повідомленнях яких згадувалося його прізвище, що негативно вплинуло на його стосунки з людьми та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Негативним висвітленням подій було знищено авторитет, престиж та ділову репутацію. Також незаконне кримінальне переслідування завдало серйозного психологічного стресу, який негативно вплинув на його психоемоційний стан.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 5 000 000,00 грн моральної (немайнової) шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора України про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурати, суду у сумі 500 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що мінімальна сума компенсації моральної (немайнової) шкоди має бути не меншою ніж 312 000,00 грн (48 місяців х 6 500 грн.). Суд врахував характер правопорушення, яке ставилось позивачу у провину, строк обраного щодо нього запобіжного заходу, виконання якого проводилось у тому числі в умовах СІЗО, глибину фізичних і душевних страждань, завданих позивачу, наявність погіршення можливостей останнього у реалізації своїх життєвих планів під час перебування під слідством та судом і в умовах ізоляції, виходячи із засад розумності і справедливості, дійшов висновку, що відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 500 000,00 грн, є достатньою компенсацією спричинених моральних страждань.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції врахував те, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається із урахуванням встановлених обставин у кожній справі індивідуально. Принципове значення у таких категоріях справ має те, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої особі внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як визначено законом. Обмеження щодо граничного розміру можливого відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством та судом законом не встановлено. Тому апеляційний суд спростував доводи апеляційної скарги у частині розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 липня 2022 року представник Офісу Генерального прокурора - прокурор відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Кудіна Т. А. (далі - представник Офісу Генерального прокурора) подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити рішення суду першої та апеляційної інстанції в частини розміру моральної шкоди.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року касаційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції.

У листопаді 2022 року справа надійшла до суду.

19 червня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21), від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 (провадження № 61-13986св20), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 61-31839св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 61-14118св18).

Не погоджуючись із розміром моральної (немайнової) шкоди, визначеної судом першої інстанції, представник Офісу Генерального прокурора вказує, що цей розмір має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення. Сума відшкодування має бути обґрунтована судом з посиланням на докази та фактичні обставини справи, наведено відповідний розрахунок.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності та справедливості.

Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 20 березня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 191, статтею 219, статтею 356, частиною другою статті 364, частиною другою статті 364-1, частиною третьою статті 365-2 КК України.

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 20 березня 2014 року ОСОБА_1 14 лютого 2017 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, статтею 219 КК України.

У подальшому з кримінального провадження № 0000020 від 20 березня 2014 року виділено кримінальні провадження №0000567 від 01 березня 2017 року та №0001815 від 06 вересня 2017 року, обвинувальний акт у якому скерований до суду.

У кримінальному провадженні №0000567 від 01 березня 2017 року ОСОБА_1 про підозру не повідомлялося.

Встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000020 за місцем проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 проведено обшук, за результатами якого вилучено особисті речі і документи.

15 лютого 2017 року постановою слідчого Генеральної прокуратури України оголошено розшук ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року дозволено затримання ОСОБА_1 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києві від 20 квітня 2017 року встановлено, що підстав для оголошення ОСОБА_1 у розшук не було.

31 травня 2017 року ОСОБА_1 затримано співробітниками Служби безпеки України в Миколаївській області та під конвоєм супроводжено до м. Київ.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_1 від 09 червня 2017 року, протоколу допиту підозрюваного від 12 червня 2017 року, заяви захисника на адресу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 16 червня 2017 року та відповіді вказаного органу, клопотання захисника про організацію проведення медичного обстеження від 16 червня 2017 року, відповіді слідчого Генеральної прокуратури України від 20 червня 2017 року, під час знаходження під вартою ОСОБА_1 скаржився на погіршення стану здоров`я та йому під час проведення слідчих дій у Генеральній прокуратури України викликалася бригада швидкої медичної допомоги.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з-під варти в залі суду та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши залишати місце проживання у період часу з 22 години до 07 години наступної доби. Вказаною ухвалою визнано, що підстав для оголошення ОСОБА_1 у розшук не було.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року відносно ОСОБА_1 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що полягає у забороні підозрюваному залишати житло з 22 години до 07 години.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року відносно ОСОБА_1 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що полягає у забороні підозрюваному залишати житло з 22 години до 07 години.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2017 року відносно ОСОБА_1 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що полягає у забороні підозрюваному залишати житло з 22 години до 07 години.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року відносно ОСОБА_1 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що полягає у забороні підозрюваному залишати житло з 09 години до 22 години наступної доби, чим змінено встановлені попередніми судовими рішеннями обмеження.

22 листопада 2017 року слідчим Генеральної прокуратури України відмовлено ОСОБА_1 у виїзді на санаторне лікування за медичними показниками.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року відносно ОСОБА_1 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що полягає у забороні підозрюваному залишати житло з 22 години до 06 години.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, із встановленням відповідних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 продовжено строк дії покладених на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 рок у ОСОБА_1 продовжено строк дії покладених на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 продовжено строк дії покладених на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2018 року ОСОБА_1 продовжено строк дії покладених на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року накладено арешт на майно:

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який належить на праві власності доньці ОСОБА_1 . ОСОБА_2 ;

- земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності доньці ОСОБА_1 . ОСОБА_2 ;

- земельну ділянку АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Із повісток про виклик від 04 липня 2017 року, від 31 серпня 2017 року, від 07 вересня 2017 року, від 20 квітня 2018 року та від 15 травня 2018 року встановлено, що слідчий Генеральної прокуратури України викликав ОСОБА_1 для проведення слідчих дій та 15 травня 2018 року слідчий Генеральної прокуратури України викликав сина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 для проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, розпочатого відносно його батька.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, статтею 219 КК України у зв`язку з недоведеністю в діях складу злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України та недоведеністю вчинення правопорушення, передбаченого статтею 219 КК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2021 вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року вирок Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга представника Офісу Генерального прокурора задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що встановлений на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, належним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази, встановив, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 48 місяців 1 день, правильно застосував положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та обґрунтовано визначив розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, що діяла на момент розгляду справи у суді. Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції вказав, що стягнення майнової (моральної) шкоди належить здійснити у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, із урахуванням того, що позивач утримувався під вартою, у його помешканні проводився обшук тощо.

При визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції прийняв до уваги обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість душевних та фізичних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

Таким чином, суди попередніх інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі.

Посилання представника Офісу Генерального прокурора як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21), від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 (провадження № 61-13986св20), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 61-31839св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 61-14118св18)не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій щодо визначення розміру відшкодування, належного до стягнення позивачу .

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора - прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Кудіної Тетяни Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта