КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/7998/23

номер провадження: 22-ц/824/11715/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року у складі судді Ул`яновської О.В., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 .

Заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона разом із своїм колишнім чоловіком ОСОБА_1 проживає в одній квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності. Проте ОСОБА_1 систематично протягом багатьох років застосовує до неї фізичне насильство, у зв`язку з чим вона 18 червня 2022 року і 05 вересня 2022 року викликала поліцію, що підтверджується довідками Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - Святошинське УП ГУ НП у місті Києві) від 21 червня 2022 року і 08 вересня 2022 року. Також на підставі її заяви від 25 вересня 2022 року було відкрите кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України відносно ОСОБА_1 , а 27 грудня 2022 року працівниками поліції відносно нього був складений терміновий заборонний припис. Зазначала, що незважаючи на це, ОСОБА_1 12 березня 2023 року спричинив їй умисні тілесні ушкодження, про що свідчить довідка Святошинського УП ГУНП у місті Києві від 11 квітня 2023 року. Вказувала, що вона не може знаходитися у вказаній вище квартирі разом із ОСОБА_1 , оскільки відчуває постійну загрозу своєму життю.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк до шести місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_1 вести телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено.

Видано обмежувальний припис ОСОБА_1 на строк шість місяців з покладенням на нього таких обов`язків:

1) Заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) зі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

2) Заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

3) Заборонено ОСОБА_1 вести телефонні переговори зі ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 536 грн 80 коп.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що заявником доведено вчинення ОСОБА_1 щодо неї фізичного насильства, а також чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для неї, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відносно нього, посилаючись на неповне з`ясуванням судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково обґрунтував своє рішення тим, що було відкрито кримінальне провадження від 22 березня 2023 року відносно ОСОБА_1 , оскільки це провадження вже 28 березня 2023 року було закрито, а тому ці обставини не підтверджують факту здійснення ним дій протиправного характеру щодо заявниці.

Вказує, що факти звернення ОСОБА_2 18 червня 2022 року та 05 вересня 2022 року до Святошинського УП ГУ НП у місті Києві самі по собі жодним чином не підтверджують здійснення протиправних дій зі сторони ОСОБА_1 , а її звернення до травмпункту і отримання довідки №8860 від 23 вересня 2022 року та інші довідки чи обстеження, не підтверджують, що наявні у неї ушкодження були завдані саме ним, а не отримані нею особисто в іншому місці.

Зазначає, що наявні у справі докази не містять вини ОСОБА_1 та не підтверджують ті обставини про які вказує заявниця. Відсутні достатні докази вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_2 з його боку.

Вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , де він мешкає разом зі своєю матір`ю та ОСОБА_2 , є його єдиним житлом та місцем реєстрації. Дана квартира була придбана ним та ОСОБА_2 у шлюбі за спільні кошти, половина якої належить йому як частина у спільній сумісній власності. Зазначає, що він має на утриманні тяжко хвору матір, яка потребує постійного догляду та опіки, окрім нього за нею не має кому доглядати. Враховуючи, що його матір не може вільно пересуватися, позбавлення його права на проживання у квартирі на шість місяців призведе до непоправної шкоди, що буде спричинена неможливістю доглядати за його матір`ю. Також дана квартира є єдиним його місцем проживання і у випадку виконання рішення, він залишиться на вулиці.

Заявник ОСОБА_2 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, щорішенням Ленінградського районного суду міста Києва від 11 жовтня 1994 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно висновку спеціаліста в області судової медицини №445-Л від 31 серпня 1994 року слідує, що ОСОБА_2 заявила, що 30 серпня 1994 року її чоловік наносив їй удари кулаками по голові, по обличчю та по руці (а.с.6).

Встановлено, що ОСОБА_2 18 червня 2022 року та 05 вересня 2022 року зверталась до Святошинського УП ГУ НП у місті Києві із заявами про те, що у неї з колишнім чоловіком ОСОБА_1 стався конфлікт за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками Святошинського УП ГУ НП у місті Києві про проведення перевірки (а.с.7, 8).

23 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до травмпункту КНП «КМКЛ №7», де їй видано довідку №8860 про те, що у неї виявлено підшкірну гематому правої половини грудної клітини (а.с.11).

Згідно повідомлення, адресованого начальнику відділу Святошинського УП ГУ НП у місті Києві, 24 вересня 2022 року лікарем судово-медичним експертом проведене судове - медичне обстеження ОСОБА_2 , за результатами якого у неї встановлено наявність тілесних ушкоджень.

25 вересня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження №0001904 за ч.1 ст. 125 КК України, про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. В заяві ОСОБА_2 зазначено, що 16 вересня 2022 року о 17 год 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 наніс їй тілесні ушкодження (а.с.9).

Відповідно до висновку експертного дослідження №041-1338-2022 від 26 вересня 2022 року встановлено, що після подій 16 вересня 2022 року у ОСОБА_2 мав місце синець в підлопатковій ділянці справа, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Згідно довідки Святошинського УП ГУ НП у місті Києві 23 грудня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стався конфлікт. В ході опрацювання за зверненням ОСОБА_2 і встановленням всіх фактичних обставин події відносно ОСОБА_1 26 грудня 2022 року було складено терміновий заборонний припис строком на дві доби з 26 грудня 2022 року по 28 грудня 2022 року про вчинення домашнього насильства (а.с.14-15).

Також судом першої інстанції встановлено, що 14 березня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до травмпункту КНП «КМКЛ №7» у зв`язку з тим, що вона 12 березня 2023 року отримала травми. ОСОБА_2 встановлено діагноз: забій грудної клітини зліва, забійна гематома лівої половини тулуба, ЗЧМТ, струс головного мозку (а.с.16).

22 березня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження №0000623 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В заяві ОСОБА_2 зазначено, що 12 березня 2023 року о 17 год 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 умисно наніс їй тілесні ушкодження (а.с.17).

28 березня 2023 року дізнавачем відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у місті Києві винесено постанову, відповідно до якої закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000623 від 22 березня 2023 року за ознаками ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Зі змісту даної постанови вбачається, що відповідно до висновку експертного дослідження №041-416-2023 від 22 березня 2023 року не можливо встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_2 . Також під час дізнання встановити свідків, очевидців даної події та камер спостереження, не вдалось (а.с.18-19).

При апеляційному розгляді справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 05 червня 2006 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

Встановлено та не заперечується учасниками справи, що у вказаній квартирі проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також його мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується актом від 14 грудня 2023 року, який складений та підписаний їх сусідами, які мешкають в квартирах АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст.5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (п.2 ч.2 ст.3 наведеного вище Закону України).

Визначення конкретних видів, передбачених ч.2 ст.26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно за висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтовуючи заяву про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 посилалась на те, що під час проживання зі своїм колишній чоловіком ОСОБА_1 у належній їй на праві власності квартирі, останній систематично протягом багатьох років застосовує до неї фізичне насильство, у зв`язку з чим вона 18 червня 2022 року і 05 вересня 2022 року викликала поліцію, що підтверджується довідками Святошинського УП ГУ НП у місті Києві від 21 червня 2022 року і 08 вересня 2022 року. Також на підставі її заяви від 25 вересня 2022 року було відкрите кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України відносно ОСОБА_1 , а 27 грудня 2022 року працівниками поліції відносно нього був складений терміновий заборонний припис. Зазначала, що незважаючи на це, ОСОБА_1 12 березня 2023 року спричинив їй умисні тілесні ушкодження, про що свідчить довідка Святошинського УП ГУ НП у місті Києві від 11 квітня 2023 року. Вказувала, що вона не може знаходитися у вказаній вище квартирі разом із ОСОБА_1 , оскільки відчуває постійну загрозу своєму життю.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження вчинення саме ОСОБА_1 фізичного насильства щодо заявниці.

Так, факти звернення ОСОБА_2 18 червня 2022 року та 05 вересня 2022 року до Святошинського УП ГУ НП у місті Києві, звернення нею до травмпункту КНП «КМКЛ №7» з приводу отриманих травм, а також надані нею висновки судово-медичних експертиз щодо виявлення тілесних ушкоджень, не підтверджують нанесення саме ОСОБА_1 заявниці тілесних ушкоджень та вчинення ним фізичного насильства.

Також колегія суддів враховує, що терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 від 26 грудня 2022 року складений лише зі слів ОСОБА_2 про вчинення нимдомашнього насильства 23 грудня 2022 року за місцем їх спільного проживання, та не підтверджений іншими належними та допустимими доказами.

Крім того, надані ОСОБА_2 витяги з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 25 вересня 2022 року та від 22 березня 2023 року про відкриття кримінальних проваджень за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі її заяв, не свідчать про те, що ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності за вчинення фізичного насильства відносно неї.

Таким чином колегія суддів вважає, що надані заявницею докази не підтверджують факт систематичного вчинення щодо неї фізичного насильства з боку колишнього чоловіка, його тривалий характер, існування високого ризику вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

При апеляційному розгляді справи встановлено, що між заявницею та заінтересованою особою, як колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація з приводу права власності на квартиру та користування нею, а також з приводу проживання в ній матері ОСОБА_1 .

Однак суд першої інстанції при вирішенні заяви, наведених вище вимог закону та обставин справи належним не врахував, належної оцінки наданим заявницею доказам не надав, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 у зв`язку із недоведеності заявлених вимог, відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто з боку ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису з наведених вище підстав.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 805 грн 20 коп. (а.с.68).

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення і задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 в силу вимог закону звільнена від сплати судового збору, то судовий збір у розмірі 805 грн 20 коп. підлягає компенсації ОСОБА_1 за рахунок держави.

18 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гулько Ж.В. подала до Київського апеляційного суду заяву про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, в якій просить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Згідно із ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України)

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Гулько Ж.В. долучено до заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу від 18 грудня 2023 року розрахунок попередньо визначених судових витрат під час розгляду апеляційної скарги на загальну суму 5 000 грн 00 коп., однак нею не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості визначити за які саме послуги стягується вищезазначена сума, а доказування не може грунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гулько Ж.В. про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 805 грн 20 коп.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гулько Жанни Вікторівни про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: