Постанова

Іменем України

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 757/44421/21-ц

провадження № 61-5104 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.

від 15 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просив суд встановити обмежувальний припис терміном на шість місяців стосовно громадянки ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом: заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори, контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити ОСОБА_2 наближатися до нього на відстань ближче 100 метрів до його місця проживання та дітей за адресою:

АДРЕСА_1 , та будь якого іншого місця, де б не проживав він, а також до місця його роботи, інших місць частого відвідування й перебувати одночасно з ним в цих місцях; направити ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання (перебування):

АДРЕСА_3 , на проходження програми для кривдників строком на три місяці.

В обґрунтування заяви вказував, що 17 липня 1999 року між ними укладено шлюб, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого

2020 року у справі № 761/19044/19 розірвано. Від шлюбу у них є двоє дітей:

син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідачка покинули дітей у 2018 року і живе окремо.

Зазначав, що його колишня дружина ОСОБА_2 є провокатором та організатором виникнення негативних відносин між ними, а також, вона влаштовує сварки і вчиняє домашнє насильство у формі психологічного насильства, як до нього так і до їх спільних дітей, які проживають разом із ним. При цьому, зазначав, що ОСОБА_2 з 2019 року не приймає жодної участі у вихованні дітей та їх забезпеченні.

Вказував, що у 2019 році відносно ОСОБА_2 було складено 3 тимчасові заборонні приписи стосовно кривдника, а саме: серія АА № 006923 від 21 червня 2019 року, серія АА № 006936 від 11 липня 2019 року, серія АА № 006939

від 30 серпня 2019 року.

При цьому, у 2019-2020 роках відносно ОСОБА_2 було порушено

два кримінальних провадження за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень, завданих 15 червня 2019 року та 14 січня 2020 року.

Зазначав, що відповідно до протоколу Печерського управління поліції ГУ НП

у м. Києві від 09 січня 2020 року, складеного т.в.о. начальника СЮП ВП Печерським УП ГУ НП у м. Києві, про адміністративне правопорушення

АПР18 140962 ОСОБА_2 було притягнуто до відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей).

Крім того, постановою Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі № 757/879/21-п ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою

статті 173-2 КУпАП, за вчинення відносно нього домашнього насильства.

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд його заяву задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у складі судді Новака Р. В.

від 17 січня 2022 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис строком на шість місяців, яким:

- заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори

з ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто

і через третіх осіб; заборонено ОСОБА_2 наближатися до ОСОБА_1 на відстань ближче 100 метрів до місця його проживання за адресою:

АДРЕСА_4 , та будь-якого іншого місця, де б не проживав він, а також до місця його роботи.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що встановлено обставини наявності фізичного насильства, яке чинить ОСОБА_2 щодо колишнього чоловіка ОСОБА_1 ,

а заявник як жертва такого насильства потребує захист у порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Разом з тим, суд вказав, що вимоги заяви щодо заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до їх спільних дітей, є необґрунтованою, оскільки судом не було встановлено факту завдання психологічного або фізичного насильства ОСОБА_2 над дітьми.

Крім того, суд не вбачає безумовних підстав для направлення ОСОБА_2 на проходження програми для кривдників, тому заява у цій частині задоволенню не підлягає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року в частині задоволення вимог заяви ОСОБА_1 скасовано, постановлено нове рішення в цій частині, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із наявності постанови районного суду від 27 січня 2021 року, якою ОСОБА_6 визнано винною у вчинення правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, за вчинення відносно ОСОБА_1 домашнього насильства.

Разом із тим, апеляційний суд вказав, що постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року щодо ОСОБА_2 скасовано, провадження у справі на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою

статті 173-2 КУпАП. При цьому, вказана постанова винесена до ухвалення рішення суду першої інстанції в даній справі.

Таким чином, суд зазначив, що обставини, які б свідчили, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала від домашнього насильства відсутні, тому підстав для видачі обмежувального припису немає.

ОСОБА_1 в апеляційному порядку рішення суду не оскаржував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року,

у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року відкрито

касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу

№ 757/44421/21-ц із Печерського районного суду м. Києвата надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20; від 14 липня 2021 року у справі

№ 643/15988/20, щодо правових і фактичних підстав видачі обмежувального припису.

Вказує, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив надані докази, що свідчать про факти вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, суд не з`ясував, який статус мала ОСОБА_2 у вказаних кримінальних проваджень, чи було повідомлено її про підозру у вчиненні даних кримінальних правопорушень, на якій стадії розгляду перебуває кримінальна справа. При цьому, апеляційний суд не дослідив оцінки ризикам продовження домашнього насилля, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Зазначає, що суд не дослідив належним чином обставини у справі про те, що ОСОБА_2 є системним провокатором, мотивованим в розлученні та зацікавлена в розподілі майна, організатором виникнення негативних відносин між ними, а також вона влаштовує сварки і вчиняє домашнє насильство

у формі фізичного та психологічного домашнього насильства, як до нього так і до дітей. Крім того, вона вчиняє відносно нього фізичне насильство, завдаючи тілесні ушкодження.

При цьому, вказує, що він з дітьми проживає окремо від ОСОБА_2 , яка приходить до них та вимагає від нього протиправних дій, здійснює психологічний тиск, навмисно провокує та вчиняє скандали, знущається з нього й дітей, відволікаючи від навчання та роботи, невчасно платить аліменти,

які в примусовому порядку стягує виконавча служба на підставі судового рішення.

Відзив на касаційну скаргу від учасника справи до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 липня 1999 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї,

серія НОМЕР_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року

у справі № 761/19044/19-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних двох дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти перебувають на утриманні та проживають разом із ОСОБА_1

за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , що підтверджується, довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 39838668 від 22 травня 2019 року, актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї малолітньої (неповнолітньої) дитини від 25 вересня 2019 року; актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї малолітньої (неповнолітньої) дитини від 20 січня 2020 року; актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї малолітньої (неповнолітньої) дитини від 25 травня 2020 року; актом оцінки потреб сім`ї/особи від 09 червня 2020 року, додаток № 1 до акта оцінки потреб сім`ї/особи від 09 червня 2020 року - висновок оцінки потреб сім`ї від 09 червня 2020 року; актом обстеження умов проживання від 21 квітня 2021 року, актом про встановлення факту проживання від 12 липня 2021 року.

У матеріалах справи містяться численні заяви та повідомлення з приводу неналежного виконання своїх батьківських обов`язків колишньою дружиною заявника - ОСОБА_2 по відношенню до спільних дітей.

У 2019 році відносно ОСОБА_2 було складено 3 тимчасові заборонні приписи стосовно кривдника, а саме: серія АА № 006923 від 21 червня 2019 року,

серія АА № 006936 від 11 липня 2019 року, серія АА № 006939 від 30 серпня

2019 року.

Відповідно до протоколу Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві

від 09 січня 2020 року, складеного т.в.о. начальника СЮП ВП Печерським

УП ГУ НП у м. Києві, про адміністративне правопорушення АПР18 140962 ОСОБА_2 було притягнуто до відповідальності за частиною першою

статті 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей).

Матеріали справи містять численні заяви та звернення ОСОБА_1 у 2020 році до компетентних органів: органу опіки і піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Комісія з питань захисту прав дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Печерське УП ГУ НП у м. Києві, Київської міської державної адміністрації, Уповноваженого Президента України з прав дитини, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року

у справі № 757/879/21-п ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою

статті 173-2 КУпАП, за вчинення відносно ОСОБА_1 домашнього насильства, проте провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з малозначністю діяння, оголошено усне зауваження.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року щодо ОСОБА_2 скасовано, провадження у справі на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на таке: апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; апеляційним судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 наведеного вище Закону України).

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою

статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі

№ 756/3859/19 (провадження № 61-11564 св 19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно за висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28 квітня

2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971 св 19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що обставини, які б свідчили, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала від домашнього насильства, відсутні, посилаючись лише і виключно на те, що постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року щодо ОСОБА_2 скасовано, провадження у справі на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки неодноразові факти звернення заявника до органів поліції, ігнорування ОСОБА_2 застосованих заходів впливу до неї, повторюваність вчинення нею протиправних дій щодо ОСОБА_1 дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до нього психологічного та фізичного насильства.

Тривалість та системність протиправної поведінки підтверджує вірогідність вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства щодо заявника, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При цьому наявність тривалого конфлікту та непорозумінь між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є очевидним, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником доведено ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявність тривалого конфлікту між сторонами, небажання його врегулювання, неодноразове застосування психологічного та фізичного насильства й вірогідність його продовження зумовлюють необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Вказане свідчить про те, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм права, судове рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а судове рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Ураховуючи викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова Київського апеляційного суду

від 15 березня 2023 рокускасуванню і залишенню в силі рішення Печерського районного суду м. Києвавід 17 січня 2022 року.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року скасувати

й залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта