ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 405/6598/20

провадження № 61-12080св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олена Грайровна,

заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Піреус банк МКБ», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в інтересах якого діє адвокат Скляров Дмитро Миколайович, на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року, постановлену у складі судді Іванової Л. А., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Голованя А. М., Дуковського О. Л., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог подання

У жовтні 2020 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) Григорян О. Г. звернулася з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

В обґрунтування подання вказувала, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних осіб заборгованості у загальному розмірі 343 976 707,92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050,86 грн.

Згідно з матеріалами зведеного виконавчого провадження та поданої боржником декларації про доходи та майно боржника - фізичної особи встановленого зразка, боржник не володіє будь-яким нерухомим або рухомим майном. На рахунках, відкритих боржником у банківських установах, кошти для виконання зобов`язань, покладених рішеннями судів, відсутні.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на об`єкти нерухомого майна за боржником не зареєстровано.

Вказувала, що ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає

у квартирі АДРЕСА_1 .

27 серпня 2020 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ надійшло клопотання

стягувача - Акціонерного товариства (далі - АТ) «Державний ощадний банк України» щодо звернення до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру

АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку. За змістом вказаного клопотання, постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 було задоволено позов ПАТ «Піреус Банк» МКБ до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і визнано недійсним укладений 8 жовтня 2015 року останніми договір дарування вказаної квартири.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та незважаючи на визнання недійсним договору дарування, квартира

АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 , що, позбавляє державного виконавця права самостійно звернути стягнення на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Враховуючи, що будь-яке інше рухоме та нерухоме майно у боржника відсутнє, єдине майно, за рахунок якого можливо виконати рішення судів, є квартира АДРЕСА_2 .

За таких обставин державний виконавець просив вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. за № 341 та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації

27 травня 1998 року за № 767/4.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні подання.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що на момент звернення державного виконавця з поданням у боржника ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах. Крім того, боржник отримує заробітну плату від трьох роботодавців, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами. Вказав, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 та наслідки визнання недійсним договору дарування вказаної квартири Верховним Судом не застосовувались. Крім того, суд врахував, що у зазначеній квартирі проживає малолітня дитина боржника і звернення стягнення на квартиру призведе до порушення прав останньої. Врахувавши вказані обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для звернення державного виконавця до суду з поданням на підставі частини десятої

статті 440 ЦПК України.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» залишено без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року - без змін.

Апеляційний суд зазначив, що відсутність реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру сама по собі не може бути перешкодою для звернення стягнення на неї в порядку виконання судового рішення.

Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) (далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень), і Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2831/5, покладають на державного або приватного виконавця зобов`язанння у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Встановивши, що в матеріалах справи відсутні відомості про звернення державного виконавця до органу опіки та піклування з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 в якій, крім інших осіб, проживає дитина, апеляційний суд зазначив про правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на квартиру

АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд також врахував, що державний виконавець не позбавлений можливості продовжувати виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року

у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2021 року представник АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Скляров Д. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення подання.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частини десятої статті 440 ЦПК України, за змістом яких умовою вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника є відсутність реєстрації права власності за боржником на це майно в установленому законом порядку та відсутність у останнього грошових коштів або іншого майна, на які можливо звернути стягнення.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції помилково врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року

у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), оскільки у вказаній справі предметом розгляду була скарга боржника на дії державного виконавця, що полягають у передачі на реалізацію нерухомого майна, в якому зареєстровані неповнолітні діти, за відсутності відповідного дозволу органу опіки та піклування. У справі, яка переглядається, вирішується питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке за ним не зареєстровано в установленому законом порядку; дії щодо передачі на реалізацію майна, в якому зареєстрована неповнолітня дитина, державний виконавець не вчиняв. На думку заявника, реєстрація у квартирі неповнолітньої дитини не перешкоджає зверненню державного виконавця з відповідним поданням.

Заявник вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 лютого 2021 року

у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19), від 11 травня 2021 року

у справі № 554/4712/15-ц (провадження № 61-17799св20) та від 24 лютого

2021 року у справі № 310/5140/14 (провадження № 61-1842св20) щодо застосування частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частини десятої статті 440 ЦПК України.

Позиція інших учасників справи

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рокотян М. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначала про безпідставність доводів касаційної скарги та правильність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні подання. Просила врахувати, що обов`язковість одержання попереднього дозволу органів опіки та піклування у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування на яке мають діти, встановлена розділом VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень. Крім того, вказує, що боржник здійснює виконання судових рішень шляхом відрахування коштів з його заробітної плати (пункт 2 частини першої статті 10 та частини другої

статті 70 Закону України «Про виконавче провадження»), тому звернення стягнення на нерухоме майно боржника суперечитиме частині першій

статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження були доводи заявника про неправильне застосування судами матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого

2021 року у справі № 310/5140/14 (провадження № 61-1842св20), від 11 травня 2021 року у справі № 554/4712/15-ц (провадження № 61-17799св20),

від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ», ПАТ «Державний ощадний банк України»,

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» коштів в загальному розмірі 343 976 707, 92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050, 86 грн.

З поданої 20 січня 2020 року ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ декларації про доходи та майно боржника і його письмових пояснень щодо виконання судових рішень від 20 січня 2020 року суди встановили, що останній займає посади директора у Приватному підприємстві ПП «Вісма», Товаристві з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Мастерброк» і ТОВ «Футбольний клуб «Зірка»; із заробітної плати боржника утримуються грошові кошти на виконання судових рішень (за період з липня до грудня 2019 року утримано

31 451,92 грн). Крім того, з банківського рахунку боржника в АТ «Таскомбанк» списано 34 562,76 грн на виконання судових рішень.

27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ звернувся АТ «Державний ощадний банк України» із заявою, в якій просив державного виконавця звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру

АДРЕСА_1 .

8 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 вказану квартиру.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , який укладений 8 жовтня

2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648.

Суди встановили, що на момент звернення державного виконавця з поданням право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру не зареєстровано.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 суди встановили, що право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 накладено арешт на квартиру

АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, врахувавши доводи відзиву на касаційну скаргу, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом

України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , який укладений 8 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648.

Суди встановили, що ОСОБА_1 після визнання недійсним договору дарування не вжив заходів щодо реєстрації за собою права власності на квартиру на АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні подання , суд першої інстанції виходив з того, що:

- у ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах;

- боржник отримує заробітну плату від трьох роботодавців, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами;

- право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 та наслідки визнання недійсним договору дарування вказаної квартири Верховним Судом не застосовувались;

- у вказаній квартирі проживає малолітня дитина боржника і звернення стягнення на квартиру призведе до порушення прав останньої.

Вказані обставини в сукупності суд першої інстанції вважав таким, що вказують на відсутність підстав для звернення державного виконавця до суду з поданням на підставі частини десятої статті 440 ЦПК України.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд зазначив, що відсутність реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру сама по собі не може бути перешкодою для звернення стягнення на неї в порядку виконання судового рішення.

Погоджуючись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення подання, суд апеляційної інстанції вказав на відсутність у матеріалах справи відомостей про звернення державного виконавця до органу опіки та піклування з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 в якій, крім інших осіб, проживає неповнолітня дитина. Вказані обставини апеляційний суд вважав підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з частиною четвертою статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (стаття 18 Закону

України «Про охорону дитинства»).

Пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (тут і надалі в редакції чинній на час прийняття постанови апеляційним судом) у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Застосувавши вказані норми права, суд апеляційної інстанції вважав, що зверненню з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, мало передувати отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками Верховного Суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 50 Закону № 1404-VІІІ у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації

(стаття 182 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року

№ 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 3 Закону № 1952-ІV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною десятою статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Пунктом 26 Інструкції з організації примусового виконання рішень реалізація майна, на яке звернено стягнення (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій

статті 56 Закону), здійснюється в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна визначено, що реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця (пункт Розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна).

Матеріали справи не містять доказів того, що в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 державним виконавцем розпочато процедуру реалізації квартири АДРЕСА_1 , а саме визначення його вартості та звернення державного виконавця до організатора електронних торгів з відповідною заявкою.

При цьому зміст пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, на який послався суд апеляційної інстанції вважаючи обов`язковим попередній дозвіл органів опіки та піклування для вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, вказує про необхідність такого дозволу виключно у разі передачі на реалізацію нерухомого майна.

Частина четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частина десята статті 440 ЦПК України, якими визначено порядок звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, не містять вимог про попереднє отримання дозволу органів опіки та піклування. Не містить таких положень і законодавство, що регулює надання відповідного дозволу.

Суд апеляційної інстанції помилкового послався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом, боржник оскаржував дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти.

У справі, яка переглядається, квартира

АДРЕСА_1 , на реалізацію не передавалася, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Дійшовши помилкового висновку про обов`язковість попереднього дозволу органів опіки та піклування для вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи вказаного подання державного виконавця щодо наявності підстав для його задоволення та не надав оцінки поданим державним виконавцем доказам.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Крім того, суд апеляційної інстанції не надав оцінки висновкам суду першої інстанції про те, що у ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах та отримання боржником заробітної плати, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами; в порушення статті 382 ЦПК України не навів у мотивувальній частині постанови доводів, за якими він погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, тому дійшов передчасного висновку про залишення без змін ухвали місцевого суду.

Відповідно до статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Оскільки суд апеляційної інстанцій не врахував вказані обставини та не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення даної справи, відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, надати оцінку поданим сторонами доказами, ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в інтересах якого діє адвокат Скляров Дмитро Миколайович, задовольнити частково.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук