КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/9072/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 752/22704/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Волчка А.Я.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,

встановив:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні жилим будинком шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку від 05.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О. № за реєстровим 2465. До 29.12.2019 року позивач разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 мешкала у вищезазначеному житловому будинку.

З 29.12.2019 у зв`язку із сваркою з ОСОБА_3 позивач була змушена залишити будинок та орендувати собі інше житло, оскільки спільне проживання з відповідачем (шлюб з яким було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.09.2020) є неможливим, а відповідач добровільно не бажає виїхати із вищезазначеного житлового будинку та проживати за своїм місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 та таким чином чинить позивачу перешкоди у доступі до будинку.

01.07.2020 позивачем було направлено ОСОБА_3 вимогу про виселення останнього з житлового будинку, яка була проігнорована. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинкомшляхом виселення ОСОБА_3

25 травня 2021 відповідач ОСОБА_3 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що житловий будинок АДРЕСА_3 , з якого ОСОБА_1 просить виселити ОСОБА_3 , був подарований позивачу за первісним позовом ОСОБА_3 під тиском шантажу. Оскільки у колишнього подружжя часто виникали сварки на ґрунті непорозумінь в стосунках, ОСОБА_1 постійно шантажувала позивача за зустрічним позовом, що покине його та розірве з ним шлюб. ОСОБА_3 намагався зберегти сім`ю, але ОСОБА_1 погодилась дати їхній сім`ї шанс при умові, що він подарує їй вищезазначений житловий будинок, на що позивач безвідмовно погодився.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав матері ОСОБА_3 , який вона подарувала своєму синові згідно з договором дарування житлового будинку від 18 липня 2019 року .

05.08.2019 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , проте пожалкував про це, оскільки відповідач вирішила привласнити собі будинок шляхом морального тиску на позивача. Відповідач за первісним позовом на момент підписання такого договору дарування не усвідомлював правових наслідків, які настають після підписання такого договору, оскільки мав надію на відновлення сім`ї з ОСОБА_1 .

Вказує, що оскільки ОСОБА_3 на момент переходу права власності на житловий будинок перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем за первісним позовом, тобто був членом сім`ї власника житлового будинку, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє його права користування вказаним приміщенням. ОСОБА_3 , як колишній член сім`ї власника житлового будинку, зберігає право користування зайнятим приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сім`ї власника.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги, посилаючись на його необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Вказує, що з 11.03.2020 року та станом на даний час позивач ОСОБА_1 , маючи у власності житловий будинок, вимушена орендувати собі житло, оскільки її колишній чоловік ОСОБА_3 добровільно не бажає виїхати з її будинку та проживати за своїм місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 та таким чином чинить їй перешкоди у доступі до будинку, не дає можливості забрати усі свої речі та документи. Також станом на даний час ОСОБА_1 також не має іншою житла, крім спірного житлового будинку.

Звертає увагу суду, що 08.11.2021 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва по справі № 752/943/21 ОСОБА_3 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин. 14.06.2022 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Голосіївського районного сулу м Києва від 08.11.2021 року залишено без змін. 24.01.2023 року Верховний Суд вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14.06.2022 року щодо засудженого ОСОБА_3 змінив, на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_3 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_3 застосовує фізичне насилля до ОСОБА_1 , що унеможливлює спільне проживання ОСОБА_4 в одному житловому будинку після розлучення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотримання норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

11 грудня 2023 року до суду засобами електронного зв`язку представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала заяву про відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення. Наслідки відмови від позову та закриття провадження у справі позивачу відомі та зрозумілі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали заяву про відмову від позову, позивач подала письмову заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі. З наслідками відмови від позову та закриття провадження у справі позивач ознайомлена.

Представник відповідача ОСОБА_5 не заперечував проти закриття провадження у справі в частині первісного позову ОСОБА_1 .

Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Статтею 373 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши це у заяві по суті справи, або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦПК України, якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову та відмова прийнята судом.

Позивач ОСОБА_1 скористалася своїми правами, передбаченими положеннями ч. 1 ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255, 373 ЦПК України, як позивач, звернулася до суду з заявою про відмову від позову.

Підстав до відмови у прийнятті поданої заяви колегія суддів не вбачає.

За змістом заяви наслідки закриття провадження у справі ОСОБА_1 роз`яснені та зрозумілі.

Враховуючи вищенаведене, заяву слід задовольнити, прийнявши відмову від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

Вбачаючи наявність підстав для прийняття відмови ОСОБА_1 від поданого позову, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визнання нечинним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю в частині первісного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 268, 206, 255, 367, 368, 373, 381 - 383 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про відмову від позову - задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

Визнати нечинним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 27 грудня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.