справа № 759/1911/19 головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого в реєстрі № 7915; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 01. га, кадастровий номер :75:196:0021, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 7914.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на початку 2008 року до ОСОБА_1 підійшли ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та попросили її дозволити їм тимчасово проживати разом з сім`єю та зареєструвати їх та дітей в будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи це тим, що в них виникли деякі проблеми. В кінці літа 2008 року подружжя ОСОБА_5 підійшло до позивача з проханням до неї виділити їм для будівництва особистого житлового будинку та господарських будівель частину земельної ділянки, розміром 0,04 га по АДРЕСА_1 , яка знаходилась у власності позивачки, при цьому, обіцяючи позивачу постійну допомогу по господарству та в разі потреби грошову допомогу на ліки та продукти харчування. Після збору врожаю, позивач погодившись на прохання подружжя, разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відміряли приблизно 0,04 га на земельній ділянці площею 0,1 га, що належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обгородив цю частину земельної ділянки сіткою, яка за домовленістю призначалась для будівництва ними житлового будинку. Приблизно через неділю після зазначених подій до ОСОБА_1 підійшла ОСОБА_3 , та повідомила, що домовленість між ними щодо надання для будівництва частини земельної ділянки необхідно привести в правове поле та посвідчити нотаріальним договором, на що позивач погодилась. Відповідач самостійно домовилась з приватним нотаріусом КМНО Ткаченко Ю.В., як вона повідомила позивачу, про нотаріальне посвідчення договору про надання ОСОБА_1 . ОСОБА_3 для будівництва житлового будинку частини земельної ділянки площею 0,04 га. Для збору необхідних документів, відповідач брала з собою позивача, сама замовляла необхідні документи від імені позивача, а позивач тільки підписувала заявки на виготовлення необхідних документів, при цьому не читаючи їх змісту. 03 жовтня 2008 року відповідач разом з позивачем прийшли до офісу нотаріуса та відповідач зайшла в кабінет нотаріуса, а позивач залишилась чекати в коридорі. Через певний час відповідач покликала до кабінету позивача, зайшовши до кабінету, нотаріус повідомила, що необхідні договори готові і позивачу необхідно лише у вказаних нею місцях підписатись. Вказує, що підписуючи договори позивач їх не читала та не знала, що підписує договір купівлі-продажу, а думала, що підписує необхідні договори для надання частини земельної ділянки для будівництва відповідачем житлового будинку та надає дозвіл на будівництво на її земельній ділянці будинку відповідачем. Зазначає, що позивач не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку і спірний житловий будинок, вони домовились саме про передачу в користування для будівництва жилого будинку частини своєї земельної ділянки. В жовтні 2018 року після конфлікту з приводу будівництва жилого будинку на виділеній частині земельної ділянки, чоловік відповідача надав позивачу ксерокопії оскаржуваних договорів та ознайомившись з ними позивач зрозуміла, що відповідач зі своїм чоловіком, скориставшись її довірою, під час укладання договорів її обманули. Отже, позивач мала волю на узаконення правовідносин з відповідачем, але не на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, а на укладення договорів, які мають іншу правову природу та істотно інші умови.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені нею у позовній заяві та зазначає, що внутрішньої волі та обізнаності при підписанні оспорюваних договорів купівлі- продажу від 03 жовтня 2008 року у неї було, тобто вона не розуміла, що підписує, оскільки не має відповідного фаху та діяла на довірі до осіб, які фактично позбавили її житла. Крім того, вказує, що жодних розрахунків з нею ОСОБА_6 нібито за спірними договорами не здійснювала. Дані обставини відповідач не змогла підтвердити в ході розгляду справи в суді першої інстанції, тобто, звідки у неї такі гроші були на той час, що складало у 2008 році близько 100 000 доларів США, за які фактично в той час можна було придбати житло в центрі м. Києва. Жодних доказів отримання позивачем на руки від ОСОБА_7 суми в розмірі 53 893 + 738 830 = 792 723 грн. остання в ході розгляду справи не надала, в тому числі і їх джерело набуття (заробітку, тощо) для придбання вказаного вище майна. Твердження відповідача у відзиві на позов стосовно права особи на декларування своїх доходів, а не обов`язку, далеко не узгоджується з вимогами Податкового кодексу України, а прямо суперечить його нормам. На думку позивача суд не в повній мірі встановив всі обставини справи, що привело до ухвалення незаконного рішення та значного порушення як майнових так і немайнових прав позивача, спричиненими їй незаконними діями відповідача та її чоловіка, внаслідок чого на старості років позивач змушена поневірятися, відвідувати різні установи з метою відновлення своїх прав. Що стосується заяви відповідача стосовно застосування строків позовної давності до її вимог, позивач зазначає, що з матеріалів справи не вбачається наявність належних та допустимих доказів стосовно обізнаності нею з дня укладання спірних правочинів та до часу, коли вона дізналася про факт порушення прав, а саме коли чоловік відповідача надав їй ксерокопії документів (договорів купівлі-продажу) 18 серпня 2018 року, і тому позивач вважає, що підстав для задоволення вимог відповідача немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, та такими, що не відповідають дійсності та не містять під собою жодної об`єктивної правової підстави. В той же час, відповідач вважає оскаржуване рішення таким, що було прийняте з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Відповідно до умов спірних договорів, відповідач придбала у позивача земельну ділянку кадастровий номер: :75:196:0021 за 738 830 грн. та жилий будинок за 53 893 грн. Вказані кошти були зібрані за участі родини відповідача, члени якої підтвердили дане в судовому засіданні, та передані позивачу готівкою до укладання договорів, про що було прямо зазначено в договорах купівлі-продажу, укладених між позивачем та відповідачем. Кошти за будинок та земельну ділянку були передані позивачу без написання відповідних розписок, оскільки відповідач повністю довіряла позивачу, зважаючи на родинні зв`язки між ними. Натомість, позивачем ні з позовом, ні з апеляційною скаргою не надано жодного належного та достатнього доказу на підтвердження її необізнаності у природі укладених правочинів, а також жодного доказу щодо порушення нотаріусом його обов`язків, передбачених законом. Щодо порушення строку позовної давності відповідач вказує, що апелянт мала копії договорів ще у 2008 році і саме тоді їй могло стати відомо про порушення її прав та інтересів. Однак, позивач звернулася до суду лише в 2019 році, що свідчить про сплив строків позовної давності. При цьому, апелянт не довела тієї обставини, що вона не знала та не могла дізнатися про факт порушення своїх прав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 , (покупець) було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого у реєстрі №1915, відповідно до п. 3 якого продаж жилого будинку вчинено на суму 53 983 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Підписання продавцем цього договору свідчить про проведення розрахунку за проданий жилий будинок в повному обсязі і відсутність з боку продавця будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця (а.с.15).

Відповідно до п. 8 вищевказаного договору купівлі-продажу, продавець та покупець взаємно стверджували, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає їх дійсним намірам створити для себе відповідні юридичні наслідки.

Згідно п. 12 вказаного договору, особи, що підписали цей договір, стверджували один одному та повідомляли усім зацікавленим у тому особам, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними згідно зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску, договір укладається на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин, правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним), питання які не урегульовані у цьому договорі, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно п. 16 вказаного договору зазначено, що цей договір складено у двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справі приватного нотаріуса, а другий, викладений на бланку нотаріальних документів, видається покупцю. На прохання продавця, їй видано нотаріальну засвідчену копію цього договору.

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів № 6593646 від 03 жовтня 2008 року вбачається, найменування правочину - договір купівлі-продажу; предмет правочину - будинок, за адресою АДРЕСА_1 ; відчужувач ОСОБА_1 ; набувач ОСОБА_3 (а.с. 18).

03 жовтня 2008 року, між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого у реєстрі № 1914, відповідно до п. 1 якого продавець, без будь-якого до того примусу, як фізичного так і морального, продав, а покупець, купила земельну ділянку номер АДРЕСА_1 . Земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку. Загальна площа земельної ділянки становить 0,1000 га. Кадастровий номер земельної ділянки :75:196:0021. Опис меж земельної ділянки: від А до Б землі гр. ОСОБА_8 , від Б до В - землі гр. ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , від В до Г - землі загального користування (вул. Трублаїні), від Г до Д - землі гр. ОСОБА_1 , від Д до А - землі гр. ОСОБА_11 (а.с.19).

Відповідно до п. 3 вказаного договору, продаж земельної ділянки вчинено на суму 738 830 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Підписання продавцем цього договору свідчить про проведення з ним розрахунку за продану земельну ділянку в повному обсязі і відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця.

Згідно п. 10 договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину (в тому числі, але не обмежуючись ст. ст. 215-236 про недійсність правочину та правові наслідки недодержання сторонами вимог закону, ст. ст. 237-250 про порядок, умови та межі представництва ст. 319 про здійснення власником свого права власності, ст. 334 щодо моменту набуття права власності за договором, ст. 626 щодо поняття договору, ст. 640 щодо моменту кладення договору, ст. ст. 651-654 про підстави для зміни або розірвання договору та форму зміни або розірвання правочину, ст. ст. 655-, 664, 680, 681 ЦК України про загальні положення про договір купівлі-продажу, відповідальність сторін, строки виявлення недоліків і пред`явлення вимогу у зв`язку з недоліками відчуженого товару, позовну давність до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару, ст. ст. 98-101 щодо права земельного сервітуту, ст. 125 щодо виникнення права власності на землю, ст. 130 ЗК України щодо покупців земель сільськогосподарського призначення, вимогам чинного законодавства щодо зміни цільового призначення земель, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб) виконавчому органові покупця та продавцеві нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до п. 14 договору, цей договір складено у двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справі приватного нотаріуса, а другий, викладений на бланку нотаріальних документів, - видається покупцю. На прохання продавця, йому видано нотаріально засвідчену копію цього договору.

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів № 6593706 від 03 жовтня 2008 року вбачається, найменування правочину - договір купівлі-продажу; предмет правочину - земельна ділянка, площа 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :75:196:0021, адреса АДРЕСА_1 ; відчужувач ОСОБА_1 ; набувач ОСОБА_12 (а.с. 20).

На підтвердження доводів, про те що позивач не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку та жилий будинок, позивач надала до суду лист Виконавчого органу КМР на звернення ОСОБА_1 № К-8210/1 від 05 лютого 2009 року (а.с. 43), висновок № 1977 від 23 грудня 2008 року щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову (а.с. 45), висновок начальника Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві від 25 жовтня 2018 року (а.с.58).

Згідно витягу з ЄРДР від 18 грудня 2018 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, про те, що ОСОБА_3 шахрайським шляхом заволоділа належним ОСОБА_1 майном, внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, номер кримінального провадження: 0010057 (а.с.61).

В матеріалах справи наявні рахунки про сплату житлово-комунальних послуг по АДРЕСА_1 , платником в яких зазначено ОСОБА_1 за період з 2014 року по 2015 року (а.с.23-37, 41-42).

Також, в матеріалах справи наявні квитанції про сплату земельного податку з фізичних осіб по АДРЕСА_1 , платником яких є ОСОБА_3 (а.с.104-105).

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 986590 від 19 лютого 2009 року, вказаний державний акт видано ОСОБА_3 , на підставі рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 жовтня 2008 року № 1914 (ВКТ № 660844), земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 (а.с. 99).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають.

Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду.

Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення).

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зокрема вказувала про те, що підписуючи спірні договори не читала їх та не знала, що підписує договір купівлі-продажу, а думала, що підписує необхідні договори для надання частини земельної ділянки для будівництва відповідачем житлового будинку та надає дозвіл на будівництво на її земельній ділянці будинку відповідачем. Зазначає, що не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку і спірний житловий будинок, позивач з відповідачем домовились саме про передачу в користування для будівництва жилого будинку частини своєї земельної ділянки.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, зазначені доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції та не підтвердженні матеріалами справи.

Посилання позивача щодо не укладення нею договорів купівлі-продажу, оскільки вона не читала зміст договорів перед підписанням, не можуть бути взяті до уваги, адже, як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, перешкод для вивчення змісту документів їй ніхто не створював, підпис на документах належить їй.

Так, договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки підписані позивачем та відповідачем у присутності нотаріуса, яким встановлено їх особи, перевірено дієздатність. Зміст договору свідчить про те, що нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст правочину і сторони були ознайомлені з природою договорів купівлі-продажу, тому заявлені позовні вимоги на підставі статті 229 ЦК України задоволенню не підлягають. Доказів протилежного позивачем не надано.

Посилання позивача на те, що спірні договори вчинені нею внаслідок помилки, а тому є підстави вважати, що договір є недійсним, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведено.

Надана позивачем документація про сплату житлово-комунальних послуг, жодним чином не підтверджують факт того, що спірний договір було укладено позивачем внаслідок помилки, а підтверджують той факт, що договір на постачання житлово-комунальних послуг був укладений з позивачем. Також є недоведеними твердження позивача про те, що грошові кошти за продаж квартири нею не отримувались. Інших доказів на підтвердження доводів позивача суду не надано.

З огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними відсутні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.