У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

28 червня 2023року

м. Київ

справа № 754/326/23

провадження № 61-8401ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом скасування обтяження та арешту майна,

В с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася з вказаним позовом, в якому просила суд зняти арешт з усього майна і заборону на його відчуження, яке належить їй на праві власності, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимоги, які за законом мають розглядатись в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (Розділ VII ЦПК України).

Постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року без змін.

06 червня 2023 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на вищевказані судові рішення, в якій просила їх скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального права. Вважає, що захистити своє право власності може лише в позовному провадженні, оскільки виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між позивачем та відповідачем спору про право власності, так як чинність арешту усього майна позбавляє її права вільно розпоряджатися ним, коли законних підстав для існування арешту немає. Вважає хибним висновок про відсутність спору між сторонами, оскільки виконавчий лист, за яким накладався арешт на майно повернуто, і арешт може бути знятий лише за рішенням суду. Тому звернення позивача з негаторним позовом про усунення перешкод шляхом скасування арешту та обтяження з майна є єдиним та ефективним способом захисту.

Дослідивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем заявлено вимоги, які за законом мають розглядатись в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (Розділ VII ЦПК України).

Встановлено, що на виконанні Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві перебував виконавчий напис від 28 грудня 2012 року №3262, виданий приватним нотаріусом КМНО Паракудою І. В. на підставі договору іпотеки №71656, посвідченого 04 грудня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Івановою Л. М.

23 січня 2017 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2

09 червня 2020 року постановою Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами третьою п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Таким чином, позивач фактично звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо винесеної ним постанови про накладення арешту на її майно в позовному порядку.

Встановлено, що ОСОБА_2 пред`явила позов, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не містить позов і вимог матеріально-правового характеру.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заявлені ОСОБА_2 вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем, і вона ж є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду

від 04 листопада 2020 року у справі № 520/7100/19 (провадження

№ 61-7689св20).

Також правильними є висновки судів про те, що не можуть бути підставою для скасування ухвали та не перешкоджає зверненню позивача до суду із відповідною скаргою в передбаченому законом порядку те, що суд не розглядав справу як суд першої інстанції, а арешт накладено державним виконавцем у межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Враховуючи викладене, висновки викладені в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року та постанові Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року є обґрунтованими, оскільки відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини.

Із змісту касаційної скарги випливає, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами четвертою - шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом скасування обтяження та арешту майна.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук