КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Мерзлий Л.В.
Єдиний унікальний номер справи № 755/9769/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

В с т а н о в и в :

У червні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що 24 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що було видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 . У шлюбі в сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

Вказувала, що сімейні відносини погіршились, відповідач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу, вказавши в позові про те, що після розірвання шлюбу дитина сторін буде жити з ним.

На думку ОСОБА_2 , така поведінка відповідача свідчить лише про задоволення власних амбіцій, а також завдання шкоди інтересам їхній малолітній дитині, оскільки, на відміну від відповідача, вона весь свій час приділяє піклуванню та вихованню дитини. Вказувала, що графік життя позивача в першу чергу розрахований на задоволення потреб малолітньої дитини та приділенню їй максимальної уваги. Позивач постійно займається фізичним та психологічним розвитком дитини.

Стверджувала, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків, ухиляється від матеріального забезпечення сім`ї, виховання та піклування дитини. При цьому, позивач жодних дій, які б свідчили про перешкоджання реалізації батьківських прав відповідача, не вчиняє.

Натомість, позивачка веде здоровий спосіб життя, сповідує традиційні сімейні цінності, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, житлом забезпечена.

Враховуючи викладене, позивачка просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою її фактичного місця проживання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року справу передано за встановленою підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 липня 2021 року відкрито провадження у справі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2023 року позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою її фактичного місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, однак, суд не урахував того, що станом на час розгляду справи дитина перебувала з матір`ю за кордоном на території Великобританії, що унеможливило надання Службою у справах дітей та сім'ї Дніпровської РДА висновку щодо місця проживання дитини. Апелянт зазначає, що вказаний висновок є обов`язковим для розгляду справи про визначення місця проживання дитини. При цьому, у матеріалах справи відсутні інші належні та достатні докази, на підставі яких можна зробити висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з одним із батьків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Волков В.А.. зазначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім доводам сторін, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що батько дитини не надав жодних доказів на підтвердження неналежного виконання матір`ю своїх обов`язків щодо доньки, власних вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком не заявляв.

Вказує, що відсутність висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини із одним з батьків не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки такий висновок не було надано з поважних причин. Тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2023 року без змін.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Відповідач ОСОБА_1 , його представниця - адвокат Гапека Т.В. та представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Волков А.В. взяли участь у судовому засіданні в апеляційному суді.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка надала достатньо доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини. Враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 24 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що було видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .

У шлюбі в сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 19 лютого 2020 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю.

В матеріалах справи є також розрахунок заборгованості згідно виконавчого листа №755/9645/21 від 20 липня 2021 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 за сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 за період з червня 2021 по вересень 2022 складає 291 908,19 грн.

Як встановлено судом та не заперечувалось представником позивачки, на даний час у зв`язку з введенням на території України воєнного стану позивач разом з дитиною проживає за кордоном.

Згідно з висновком Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 березня 2023 №103/2139/41/3, на час розгляду питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати дитини ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 у зв`язку з воєнним станом в Україні, з метою уникнення загрози життю та здоров`ю дитини, виїхала за кордон. На даний час мати з донькою перебувають на території Великобританії. Батько дитини ОСОБА_1 28 лютого 2023 року надіслав заяву до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просить не розглядати питання щодо визначення місця проживання дитини до повернення її в Україну. Враховуючи викладене, у висновку вказано, що розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну або припинення воєнного стану в Україні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до положень ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно ч.2 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М. С. проти України» суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини, з огляду на необхідність врахування найкращих інтересів дитини, суди мають встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав, що матеріали справи містять належні та достатні докази того, що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає інтересами дитини.

Разом з цим, судом установлено, що у матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору, що виник між сторонами, у зв?язку з тим, що такий висновок об?єктивно неможливо надати, оскільки дитина разом з матір?ю станом на час розгляду справи проживає за межами України.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність висновку органу опіки та піклування, який у цій категорії справ є обов?язковим, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог, правильне та законне вирішення яких неможливе без встановлення вказаних обставин.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №759/96/19.

Так, суд першої інстанції, відхиляючи доводи відповідача щодо неможливості розгляду справи без висновку органу опіки та піклування, послався на правові висновки Верховного Суду, які були викладені в постанові від 07 грудня 2022 року у справі №759/96/18 в якій Верховний Суд відхилив посилання заявниці на те, що суди не врахували положень статті 19 СК України та розглянули справу за відсутності висновку органу опіки та піклування, при цьому, вказавши про те, що суд апеляційної інстанції вжив заходів для отримання відповідного висновку, а орган опіки та піклування висловив думку та обґрунтував неможливість надання такого висновку.

Однак, суд першої інстанції застосовуючи до спірних правовідносин вказані висновки Верховного Суду не надав повної оцінки спірним правовідносинам та не проаналізував в повному обсязі зміст постанови Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі №759/96/19.

Зокрема, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що у вказаній постанові Верховного Суду було вказано, що відповідно до статті 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини (такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/2584/17).

А тому, Верховний Суд у справі №759/96/19 дійшов висновку, що спір між батьками щодо місця проживання дитини може бути вирішений лише після повернення дитини до держави постійного місця проживання та прийняв постанову про відмову в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини.

Також слід звернути увагу на те, що ненадання висновку органом опіки і піклування, залученим судом до участі у справі, за наявності достатніх та достовірних доказів, які надають суду можливість визначити інтереси дитини й ухвалити мотивоване судове рішення про визначення місця проживання дитини (висновків спеціалістів (експертів) у галузі дитячої психології, педагогіки, письмових доказів щодо умов проживання, навчання, позашкільних занять, стосунків між дитиною та кожним із батьків, ставлення кожного з батьків до виконання батьківських обов?язків, думки дитини), не свідчить про порушення судом положень ч. 5 ст. 19 СК України. Основною метою залучення органів опіки та піклування є отримання фахової оцінки щодо розв?язання спору, тому така дія суду не має бути

формальною.

Однак, у даній справі ОСОБА_2 не надала суду інших належних та допустимих доказів на підставі яких суд міг би дійти висновку про те, що визначенням місця проживання дитини з матір?ю не суперечитиме інтересам дитини та не позбавить відповідача у справі, який є батьком дитини, на безперешкодне спілкування з дитиною та участь у вихованні дитини.

Саме на позивачку у даній справі покладено обов?язок доведеності позовних вимог та надання суду належних та допустимих доказів, а тому позивачка не була позбавлена можливості звернутися до відповідного органу іншої держави з метою отримання фахового висновку відповідного органу іншої держави з огляду на те, що національні органи опіки та піклування не мають можливості дослідити умови проживання дитини поза межами країни.

Стала практика Верховного Суду утверджує необхідність та доцільність подання до суду оформленого належним чином, деталізованого та легалізованого фахового висновку відповідного органу іншої держави щодо спірних правовідносин під час дії воєнного стану на території України.

Разом з тим, ОСОБА_2 жодних дій спрямованих на отримання всіх допустимих доказів не вчинила, відповідних доказів суду не надала.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

При цьому, слід зауважити, що визначення місця проживання дитини разом з одним з батьків не може бути підставою для позбавлення іншого з батьків права спілкуватись з нею та виконувати свої батьківські обов`язки.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 371, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2023 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: