У Х В А Л А

30 червня 2023 року

м. Київ

справа № 761/26816/20

провадження № 61-6080ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнено з ФГВФО на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 200 000,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ФГВФО звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків, запропоновано сплатити судовий збір у розмірі 3 000,00 грн та зазначити поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження.

На виконання вимог ухвали представник ФГВФО подав до суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що повний текст оскаржуваного рішення він отримав 12 липня 2022 року у приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ФГВФО на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 рокута повернено сплачений судовий збір у розмірі 3 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що заявник не був позбавлений права та можливості самостійно ознайомитись з оскаржуваним судовим рішенням першої інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а зазначені ним причини пропуску строку на апеляційне оскарження є неповажними.

Вимоги касаційної скарги

У квітні 2023 року ФГВФО звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків, запропоновано сплатити судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Судовий збір сплачено, недолік касаційної скарги усунений.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що заявник вважає, що у разі відсутності доказів про отримання повного тексту судового рішення, то воно вважається не врученим, що відповідає практиці Верховного Суду, а саме правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 548/467/20.

На адресу ФГВФО повний текст рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року не надходив, в Єдиному реєстрі судових рішень оскаржуване рішення суду першої інстанції зареєстровано 30 червня 2022 року, оприлюднено 05 липня 2022 року, а повний текст отримано представником ФГВФО 12 липня 2022 року в приміщенні суду першої інстанції, апеляційну скаргу направлено 04 серпня 2022 року, тобто в межах тридцятиденного строку з дати вручення повного тексту судового рішення.

Крім того, заявник зазначив, що періодично з розумним інтервалом часу цікавився провадженням у справі, шляхом перегляду в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту рішення суду, тому вчиняв всі дії для добросовісного користування своїми процесуальними правами.

Вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, які належним чином не оцінено судом апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження ФГВФО зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму процесуального права, а саме частину другу статті 354 ЦПК України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частин першої та другої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення визначених строків, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ФГВФО не зазначило поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки заявник не надав доказів про добросовісну реалізацію своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, вчинення всіх можливих та залежних дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, зокрема звернення до суду із заявами про отримання копії повного тексту судового рішення протягом п`яти місяців з дня оголошення вступної та резолютивної частини рішення суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, згідно з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» Судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Посилання заявника на те, що він добросовісно користувався своїми правами та обов`язками не підтверджені будь-якими доказами.

Верховний Суд зазначає, що ФГВФО знав про результат розгляду справи 24 січня 2022 року, оскільки його представники були присутні в судовому засіданні.

Заявник не надав доказів того, що існували об`єктивні непереборні обставини, які перешкоджали йому протягом більше шести місяців отримати рішення суду.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку апеляційного оскарження. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти всі можливі та залежні від нього дії, використовувати в повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 129-1 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Доводи заявника про неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 548/467/20 не заслуговують на увагу, оскільки висновки у цій справі викладені за інших фактичних обставин, а саме, у справі № 548/467/20 сторони не повідомлені про розгляд справи та не брали участі у її розгляді.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість оскарженого судового рішення, а є незгодою заявника з його змістом.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи та аргументи, наведені представником ФГВФО у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваного судового рішення, тому правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко