КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7878/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К., Крисіної В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б.,

у справі за позовом Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, витребування майна,-

встановив:

У серпні 2019 року до суду звернувся перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №7 (правонаступником якої є Подільська окружна прокуратура м. Києва) (а.с. 239) в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації та витребування майна.

Позовні вимог мотивує тим, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 01 вересня 1999 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Вказує, що згідно даних актового запису про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 79 років, при цьому у відповідності до інформації від Другої Київської державної нотаріальної контори від 26 квітня 2019 року та інформаційної довідки зі спадкового реєстру спадкова справа щодо майна померлої у 2016 ОСОБА_3 не заводилась. Вказує, що також відсутні відомості про заповіти або спадкові договори в реєстрі щодо квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 серпня 2018 року ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та знята з обліку 13 лютого 2017 року у зв`язку із смертю, отже Деснянський район міста Києва є місцем відкриття спадщини.

Вказує, що у відповідності до статті 1277 ЦК України спірна квартира по АДРЕСА_2 має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Вказує, що 12 грудня 2016 року державним реєстратором КП «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 07 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 за реєстровим № 2-2739.

Надалі право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року.

Зазначає, що висновком експерта від 10 серпня 2018 року встановлено, що в договорі дарування квартири, укладеного між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , реквізити виготовлювача бланка нанесені за допомогою копіювально-множувальної техніки струменевим способом.

Вказує, що оскільки договір дарування №2-2739 від 07 грудня 2012 року, укладений на користь ОСОБА_2 , не посвідчувався, відтак відповідач не набув право власності на спірне майно, і не міг цим майном розпоряджатись.

Зазначає, що оскільки договір дарування від 07 грудня 2012 року нотаріально не посвідчувався, а отже в силу закону є нікчемним, з цих підстав вимога щодо визнання його недійсним не заявляється.

Вказує, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України на користь Київської міської ради, оскільки спірна квартира вибула незаконно з володіння територіальної громади міста Києва за відсутності її волевиявлення як відумерла спадщина.

Мотивуючи наведеним, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (том 1 а.с. 147) просить суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 12 грудня 2016 року державним реєстратором комунальне підприємство «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. за № 17975538 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року № 241, укладений на користь ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , оформлену записом, вчиненим 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за №18993702 про право власності на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000);

- визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади м. Києва;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000) загальною площею 34,6 кв.м.;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 14 лютого 2023 року позов задовольнив.

Скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 12 грудня 2016 року державним реєстратором комунальне підприємство «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. за №17975538 про право власності на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000).

Визнав недійсним договір купівлі - продажу від 13 лютого 2017 року №241, укладений на користь ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , оформлену записом, вчиненим 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за №18993702 про право власності на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000).

Визнав спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , що складається з кв. АДРЕСА_1 , відумерлою та передав її у власність територіальної громади м. Києва.

Витребував від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000) загальною площею 34,6 кв.м.

Стягнув сплачений судовий збір в сумі 12 752,50 грн з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Подільської окружної прокуратури м. Києва в рівних частинах.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу. Уважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що судом першої інстанції не було отримано жодних пояснень від ОСОБА_2 , як сторони договору купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2017 року.

Уважає, що судом першої інстанції безпідставно встановлені обставини справи на підставі доказів, що є матеріалами кримінального провадження №0000103 від 18 березня 2017 року, щодо якого відсутній вирок суду або ухвала про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили.

Вказує, що право власності ОСОБА_1 на квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 лютого 2017 року №18993702. Відтак, ОСОБА_1 та нотаріус вчинили всі необхідні дії для придбання квартири у законний спосіб. Звертає увагу, що покупець не знав і не міг знати, що продавець ОСОБА_2 не мав права відчужувати квартиру.

Зазначає, що підставою для звернення прокуратури з позовом став факт спірності первинного правочину, на підставі якого продавець ОСОБА_2 володів квартирою.

Саме власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, на час звернення прокурора з позовом спірна квартира належить ОСОБА_1 , право власності на яку було зареєстровано у встановленому законом порядку та не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру, не визнаний в судовому порядку недійсним.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Уважає, що територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради не була і не є власником спірної квартири, тому не має законних підстав для визнання права власності на неї та витребування від відповідача, а викладені прокурором доводи не дають підстав уважати, що обраний ним спосіб захисту відповідає закону.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року №295/15677/16-ц, від 13 червня 2018 року №638/10176/16-ц.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

25 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Подільської окружної прокуратури м. Києва.

Вказує, що не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права.

Зазначає, що в силу положень статей 77,78 ЦПК України всі докази, здобуті місцевою прокуратурою в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, є належними та допустимими для судового розгляду справи за цим позовом.

Вказує, що висновок експерта, який отримано відповідно до вимог закону у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.

Щодо тверджень скаржника про безпідставне врахування судом першої інстанції протоколу допита державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори від 13 липня 2017 року ОСОБА_5 вказує, що окрім протоколу допиту державного нотаріуса матеріали справи містять висновок судово-технічної експертизи документів від 10 серпня 2018 року, інформацію з КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 28 січня 2018 року.

Відтак, суд першої інстанції на підставі повного та об`єктивного дослідження належних і допустимих доказів, зробив правильний висновок про те, що договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 07 грудня 2012 року не укладався, нотаріально не посвідчувався, в БТІ не реєструвався і є нікчемним в силу закону.

Щодо тверджень скаржника про те, що на час звернення до суду з цим позовом спірна квартира належить ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_1 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №0000103.

Зазначає, що проявивши розумну обачливість і звернувши належну увагу на історію вибуття майна у попередніх власників, що є стандартною діловою практикою, ОСОБА_1 уникнув би ризиків бути введеним в оману.

В обґрунтування відзиву посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року №925/1402/15.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

28 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Київської міської ради.

Вказує, що не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що територіальна громада ніколи не мала права власності на вищезазначену квартиру та не має права претендувати на це майно.

Зазначає, що скаржник хибно розуміє норми закону, в той час як Деснянським районним судом міста Києва ухвалено законне рішення, всі обставини справи досліджено та встановлено факт незаконного відчуження квартири.

Зазначає, що судом першої інстанції зроблено правильні висновки, ухвалене законне рішення, а скаржник може подати позов до особи, яка незаконно відчужила майно, про відшкодування збитків.

В задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

19 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли додаткові письмові пояснення прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва. Звертає увагу на те, що правовідносини, з яких виник спір у справі №638/10176/16-ц (на яку посилається скаржник), не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається апеляційним судом.

21 листопада 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , у яких просить суд врахувати правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, викладені у постановах №461/12525/15-ц від 14 грудня 2022 року, №522/2110/15-ц від 05 грудня 2018 року, №19/028-10/13 від 30 червня 2020 року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , адвокат Кардашевська Т.В. доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник прокуратури Корж О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Визнавши недійсним договір купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року № 241, укладений на користь ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 правомірно не набув право власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому договір дарування № 2-2739 від 07 грудня 2012 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 не посвідчувався, а тому ОСОБА_2 не набував права власності на майно та не мав законних підстав на відчуження вказаного майна.

Скасувавши державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 12 грудня 2016 року про право власності на кв. АДРЕСА_1 , а також державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 оформлену записом, вчиненим 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за № 18993702 про право власності на кв. АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вказав, що підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру за вказаною вище адресою був договір купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року, який суперечить вимогам закону, та не міг бути належною правовою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки він суперечить вимогам законодавства та його укладено особами, які не були власниками спірного майна.

Витребувавши від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірну квартиру, суд зазначив, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 незаконно вибула із власності територіальної громади міста Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством.

З матеріалів справи убачається, що 01 вересня 1999 року головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано свідоцтво ККВ №35099 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , згідно якого квартира належить ОСОБА_3 (том 1 а.с. 32).

Згідно даних відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-548 (И-2018) первинна реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 була проведена та зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 01 вересня 1999 року (а.с.31).

З витягу ЄРДР убачається, що Київською місцевою прокуратурою № 7 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000103 виявлено факт незаконного відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва (том 1 а.с.18-28).

Згідно даних актового запису про смерть № 15087 від 06 жовтня 2016 року, складеного на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 2182/2 від 30 вересня 2016 року, виданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, установлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 79 років (том 1 а.с. 34).

Згідно відповіді Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 серпня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 12 грудня 2016 року та 13 лютого 2017 року була зареєстрована з 28 листопада 1974 року одна особа - ОСОБА_3 , яка знята з обліку 13 лютого 2017 року у зв`язку із смертю. Станом на 30 квітня 2017 року за зазначеною адресою ніхто не зареєстрований (а.с.35).

Згідно даних листа Деснянського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 5000/17.5-07 від 19 липня 2019 року убачається, що актових записів про народження дітей, шлюб або його розірвання, народження дідів, бабів, братів, сестер відносно ОСОБА_3 не виявлено (а.с.36).

З відомостей Другої Київської державної нотаріальної контори від 26 квітня 2019 року установлено, що спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 не заводилась (а.с.37).

Відповідно до даних листа №292/2/01-16 від 31 травня 2019 року Другої київської державної нотаріальної контори ГТУЮ у місті Києві установлено, що спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 не заводилась (а.с.37).

Відповідно до договору дарування квартири від 07 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 . В договорі зазначено, що договір посвідчено державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 за реєстровим № 2- 2739 (том 1 а.с.57).

З даних протоколу додаткового допиту свідка ОСОБА_5 від 13 липня 2018 року у рамках кримінального провадження №0000067 від 15 березня 2017 року установлено, що свідок ОСОБА_5 показала, що такий договір вона не посвідчувала.

Під реєстровим номером 2-2739 07 грудня 2012 року нею, як нотаріусом, посвідчено вірність копії договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с.41-44).

З даних висновку експерта № 8-4/1402 від 10 серпня 2018 року установлено, що в договорі дарування квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , реквізити виготовлювача бланка нанесені за допомогою копіювально-множувальної техніки струменевим способом (такий вид друку не використовується при виготовленні бланків суворої звітності (а.с.46-53).

З даних протоколу допиту свідка ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000067 від 15 березня 2017 року установлено, що ОСОБА_2 погодився за винагороду оформити на себе право власності на спірну квартиру, при цьому надав копії свого паспорта та РНОКПП (том 1 а.с.54-56).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець передав у власність, а покупець прийняв і зобов`язався оплатити на викладених умовах квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 62).

Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №165794864 від 07 травня 2019 року установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу, серія та номер 241, виданий 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. (том 1 а.с.29-30).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

За приписами статті 338 ЦПК України встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, суд ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

У цій справі установлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини, оскільки установлено нікчемність договору дарування від 07 грудня 2012 року , а отже ОСОБА_2 не є особою, яка набула право власності на цю квартиру.

З огляду на відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини за заявою Київської міської ради повинна бути визнана відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Києва.

Судом правильно установлено, що оскільки договір дарування №2-2739 від 07 грудня 2012 року, укладений на користь ОСОБА_2 , не посвідчувався, відтак такий не набув право власності на спірне майно, і не міг цим майном розпоряджатись.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно встановив обставини справи на підставі доказів, що є матеріалами кримінального провадження №0000103 з посиланням на статтю 82 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє як помилкові з огляду на таке.

Стаття 82 ЦПК України визначає підстави звільнення від доказування. Частиною шостою цієї статті, на яку посилається скаржник, унормовано, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії ( бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Разом з тим, у справі, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції врахував висновок експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, що не суперечить вимогам закону.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша, друга статті 89 ЦПК України).

Висновок експерта від 10 серпня 2018 року №8-4/1404 не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів. Для його використання як доказу наявність вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок технічної експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Подібні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), а також у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19.

Висновок суду першої інстанції щодо нікчемності договору дарування від 07 грудня 2012 року ґрунтується на сукупності належних та допустимих доказів у їх взаємозв`язку, апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування цього висновку.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що витребувати майно може виключно власник такого майна, апеляційний суд вказує на таке.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Встановивши наявність підстав для визнання спадщини відумерлою та, відповідно, перехід права власності на спірну квартиру до територіальної громади м. Києва, суд першої інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість позовних вимог в частині витребування спірної квартири від ОСОБА_1 .

Суд правильно врахував, що задоволення позову в частині позовних вимог про визнання спадщини відумерлою має наслідком набуття права власності на спірне майно за територіальною громадою м. Києва, що в свою чергу має наслідком витребування зазначеного майна від добросовісного набувача.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що Київська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації приписів статті 1277 ЦК України та переході спірної квартири у власність територіальної громади.

Згідно з матеріалами справи заповіти або спадкові договори спадкодавцем не складалися, спадкові справи до майна померлої ОСОБА_3 не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

У справі, що переглядається, Київська міська рада до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою не має можливості зареєструвати право власності на відумерле майно, однак за законом на неї покладено обов`язок щодо захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу, який полягає у забезпеченні того, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі складу спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Територіальна громада має публічний обов`язок прийняти відумерлу спадщину, який трансформується у правомірний інтерес, який підлягає судовому захистові. Тобто у зв`язку із відсутністю спадкоємців у Київської міської ради виник правомірний (цивільний) інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади, що дає підстави місцевій раді звертатися до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з відповідними позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на застосування висновків Верховного Суду у справах №638/1011176/16-ц, №522/2110/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду у справі №461/12525/15-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається апеляційним судом, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо доводів скаржника про врахування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд зазначає про таке.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

З огляду на установлені у справі конкретні обставини, в тому числі спосіб вибуття спірного майна з володіння власника поза його волею, наявні підстави для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, відтак повернення у комунальну власність територіальної громади міста Києва квартири, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося належним користувачем (орендарем) на підставі законного акта власника.

У спірних правовідносинах відчуження спірної квартири відбулось не внаслідок незаконних дій або рішень державних органів чи органів місцевого самоврядування, а внаслідок незаконних дій фізичних осіб, при цьому майно, яке є комунальною власністю, вибуло з володіння власника - територіальної громади, поза його волею, що відносяться до випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом), та є підставою для витребування цього майна у добросовісного набувача.

Окрім цього, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що спірна квартира ним не використовується для особистого проживання, оскільки має інше житло, а також ще одну квартиру, отриману у спадщину.

Отже установлені обставини у цій справі дають підстави для висновку про додержання принципу «належного урядування» та не порушення при цьому принципу «пропорційності».

При цьому, ОСОБА_1 як добросовісний набувач, не позбавлений можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема з вимогою про стягнення витрачених ним коштів на придбання спірного нерухомого майна з особи, яка не мала відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на таке.

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже, є неефективними.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Таким чином, вимога позивача про витребувування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

У пункті 10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) зазначено, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Колегія суддів уважає, що саме вимога про витребування нерухомого майна є ефективним і правомірним способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує відновлення порушеного права територіального громади, у якої майно вибуло із правомірно очікуваного володіння поза її волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту.

Отже, у спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав територіальної громади на нерухоме майно, яке є відумерлою спадщиною, проте було незаконно відчужено іншій особі, є пред`явлення на підставі статті 388 ЦК України віндикаційного позову.

Відтак пред`явлення вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року № 241; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 не є необхідним для ефективного відновлення прав територіальної громади.

Апеляційний суд вказує, що обрання неефективного та/або неправомірного способу захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року № 241; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , оскільки таке не є необхідним для ефективного відновлення прав територіальної громади.

Відтак рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 , оформленої записом, вчиненим 12 грудня 2016 року державним реєстратором комунальне підприємство «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. за № 17975538 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000); визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року № 241, укладеного на користь ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , оформленої записом, вчиненим 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за №18993702 про право власності на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000) підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині підстав для скасування рішення суду апеляційний суд не установив.

Відповідно до частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Установлено, що за звернення до суду з позовом прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 12 752,50 гривень (том 1 а.с. 71).

Ураховуючи те, що за результатами розгляду апеляційної скарги, позовні вимоги задоволені частково, з ОСОБА_7 підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6 989,50 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Подільської окружної прокуратури судовий збір, пов`язаний із розглядом справи у суді першої інстанції по 3 494,75 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 , оформленої записом, вчиненим 12 грудня 2016 року державним реєстратором комунальне підприємство «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. за № 17975538 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000); визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року № 241, укладеного на користь ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , оформленої записом, вчиненим 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за №18993702 про право власності на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000) - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Подільської окружної прокуратури судовий збір, пов`язаний із розглядом справи у суді першої інстанції по 3 494,75 гривень з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга па постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 27 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова