ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7385/23 Справа № 214/1442/23 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 214/1442/23 за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» та ОСОБА_2

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року,

встановив:

У лютому 2023 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі за текстом АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що за специфікою своєї виробничої діяльності позивач здійснює постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. що підприємство здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і водопостачання населенню.

Відповідачі не здійснювали у повному обсязі оплату за наданні послуги, внаслідок чого за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2022 року виникла заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 31 633 гривень, інфляційні втрати 2 560,46 гривень, 3% річних 1 232,89 гривень, всього 35 525,03 гривень. Просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму боргу та судовий збір.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» задоволені частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 лютого 2020 року по 30 листопада 2022 року в розмірі 26 926,22 гривень, плата за абонентське обслуговування в розмірі 98,16 гривень, інфляційні втрати 1 520,33 гривень, 3% річних в розмірі 690,61 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі по 1 104,39 гривень з кожного.

АТ «Криворізька теплоцентраль», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року в частині відмови у стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суми заборгованості за послуги з централізованого опалення та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 02 квітня 2017 року по 31 січня 2020 року включно, а саме основний борг 22 050,70 гривень, інфляційні витрати в сумі 1 833,68 гривень, 3% річних в сумі 906,37 гривень.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у томі числі і на час звернення позивача до суду з позовом). Таким чином, станом на дату подачі позовної заяви (28 лютого 2023 року) строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії з квітня 2017 року не сплив та продовжився на строк дії карантину.

Вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії підлягали задоволенню за період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2022 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року змінити, зарахувати кошти в розмірі 29 382,60 гривень в рахунок погашення заборгованості за позовними вимогами позивача, судовий збір, сплачений апелянтом покласти на позивача та стягнути витрати на правову допомогу в сумі 6 000 гривень.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не зарахував у рахунок погашення заборгованості грошові кошти в сумі 29 382,60 гривень, які були сплачені відповідачем до ухвалення рішення по справі, оскільки вони впливають на розмір заборгованості.

Також зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував принцип солідарного стягнення заборгованості, оскільки ОСОБА_2 не є власником житлового приміщення. Вважає, що солідарне стягнення може бути застосовано лише для співвласників житла. Оскільки вона не є власником житла, то не зобов`язана сплачувати інфляційні витрати, 3% річних, плату за абонентське обслуговування, бо це чуже для неї житло.

Посилається, що суд помилково застосував одночасно норми Житлового Кодексу України та норми Цивільного Кодексу України.

Встановивши, що між позивачем і відповідачем відсутній цивільно-правовий договір про постачання центрального опалення, суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 є споживачем. На думку скаржника, це не відповідає дійсності, оскільки споживачем є тільки власник житла ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 АТ «Криворізька теплоцентраль» просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, оскаржуване рішення суду змінити відповідно до вимог апеляційної скарги АТ «Криворізька теплоцентраль». Посилається, що суд першої інстанції правомірно не прийняв наведені відповідачем доводи щодо зарахування грошових коштів у рахунок погашення заборгованості у розмірі 29 382,60 гривень, які були сплачені відповідачами до ухвалення рішення по справі, правомірно стягнув з відповідачів заборгованість у солідарному порядку, дійшов правомірного висновку, що відсутність договору між позивачем та відповідачем не позбавляє останніх обов`язку сплачувати комунальні послуги, пов`язані з утриманням майна, яке перебуває у власності, користуванні.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є побутовими споживачами послуг, які надає АТ «Криворізька теплоцентраль». На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . ОСОБА_1 є власником зазначеної квартири. (а.с. 5)

З детального розрахунку заборгованості за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2022 року вбачається, що за вказаний період заборгованість склала 31 633,52 гривень. (а.с. 6)

Згідно розрахунку інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу, який надано позивачем, сума даних втрат та відсотків склали відповідно 2 5560,46 гривень та 1 232,89 гривень. (а.с. 7)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягають суми, що були нараховані у межах трирічного строку позовної давності, що відповідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаний період складає 26 926,22 гривень. Також суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних, які узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також суд не прийняв доводи відповідачів, щодо сплати ними у період 23 січня 2023 року по 09 травня 2023 року у рахунок виконання зобов`язань 29 382,60 гривень, оскільки оплата проводилася за період з січня 2023 року по травень 2023 року тоді як спірний період становить з 01 січня 2016 року по 31 листопада 2022 року.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням доводів апеляційної скарги відповідачки, а також доказів, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24. Червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).

Пунктами 2, 5 ч. 2 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно ч. 3 ст. 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9листопада 2017року №2189-VIII передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно зазначеним нормам закону споживачі, які зареєстровані у житлі споживача мають зобов`язання оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

В даному випадку між позивачем та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, за якими до житла, яке належить відповідачу ОСОБА_1 надавалися житлово-комунальні послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, що відповідачами не заперечується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 26 травня 205 року (а.с. 5), а тому має обов`язок нести витрати по її утриманню.

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу. Вказаний розрахунок відповідачами не спростовано.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву, відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності, в чим погодився суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині, АТ «Криворізька теплоцентраль», посилаючись на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, зазначає, що строк позовної давності на час звернення до суду з даним позовом не сплинув.

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності щодо позовних вимог у справі апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідачами заявлено про застосування позовної давності, а тому суд стягнув заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 01 лютого 2020 року по 30 листопада 2022 року (в межах заявлених вимог).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2013 року по 28 грудня 2018 року суд керувався статтями 256, 261, 267 ЦК України.

Такі висновки суду є помилковими, з огляду на наступне.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»(див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom»,заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Частиною 1 статті 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів поза межами трьохрічного строку та задовольнив позовні вимоги за період з 01 лютого 2020 року по 30 листопада 2022 року.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Як вбачається з розрахунку заборгованості у грудні 2020 року відповідачами сплачено 3 750 гривень, у січні 2021 року 1 000 гривень, у березні 2021 року 800 гривень, у травні 2021 року 500 гривень, у липні 2021 року 1 300 гривень, у жовтні 2021 року 5000 гривень, у листопаді 2021 року 5000 гривень, у листопаді 2022 року 500 гривень. (а.с. 6)

Отже вказані відповідачів дії свідчать про визнання ними обов`язку щодо сплати наданих послуг.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що строк позовної давності переривався вчиненням відповідачами дій по частковій оплаті послуг позивача з централізованого опалення/постачання теплової енергії, у зв`язку з чим строк позовної давності станом на момент подання позову до суду 28 лютого 2023 року позивачем не пропущено.

Щодо посилань позивача на продовження строку позовної давності в силу положень Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» апеляційний суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Оскільки, перебіг трирічного строку щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2022 року становить з 28 лютого 2020 року, тобто закінчився до початку дії карантину, а тому ці строки не продовжуються на підставі положень Закону, який набрав чинності 02 квітня 2020 року.

З огляду на вказане зазначені посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу безпідставні.

Крім того, позивачем також було заявлено позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в попередній редакції Закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набрала чинності з дня опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Згідно розрахунку суми компенсації за інфляцією та 3% річних за спірний період інфляційні втрати становлять 2 560,46 гривень та 3% річних 1 232,89 гривень, які обраховані позивачем з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року. (а.с. 7)

Даний розрахунок відповідачами не спростовано, власний розрахунок не наданий.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо зарахування на погашення заборгованості 29 382,60 гривень, які сплачені відповідачами до ухвалення рішення у даній справі, апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи маються розрахункові документи про сплату відповідачами на користь позивача заборгованості у загальній сумі 29 382,60 гривень, які датовані періодом з 23 січня 2023 року по 29 травня 2023 року, в яких зазначено призначення платежу, що оплата проводиться за конкретно визначені періоди з 01 грудня 2022 року по 30 квітня 2023 року. Спірний період у даній справі становить з 01 січня 2016 року по 31 листопада 2022 року.

З огляду на зазначене, надані відповідачами квитанції про сплату 29 382,60 гривень не можуть бути належними доказами сплати заборгованості за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2022 року.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягають задоволенню.

Згідно п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, а саме стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суми заборгованості по оплаті за послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2022 року в сумі 31 633,52 гривень, абонентське обслуговування у сумі 98,16 гривень, інфляційні втрати у сумі 2 560,46 гривень, 3% річних у сумі 1 232,89 гривень.

Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Позовні вимоги задоволено, а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 684 гривень слід покласти на відповідачів, стягнувши з кожного по 1 342 гривні.

Понесені відповідачкою судові витрати, які складаються з судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на правову допомогу стягненню з позивача не підлягають, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 залишається без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга АТ «Криворізька теплоцентраль» задовольняється, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідачів по 2 013 гривень з кожного.

Отже на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 6 710 гривень, тобто по 3355 гривень з кожного.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2022 року в сумі 31 633, 52 гривень, абонентське обслуговування в сумі 98,16 гривень, інфляційні втрати в сумі 2 560,46 гривень, 3% річних в сумі 1 232,89 гривень, всього 35 525, 03 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 3 355 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 3 355 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста