Номер провадження: 22-ц/813/3295/23
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, Державна реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання нікчемним заповіту, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року, -

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, у якій, з урахуванням уточнень, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , витребувати від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, зареєстроване на ОСОБА_5 (т.1, а.с.1-8).

19 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції із зустрічною позовною заявою, у якій просила визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6 , складений на користь ОСОБА_2 04 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Філімоновою Г.В., та визнати ОСОБА_4 , діючу в інтересах неповнолітньої на той час ОСОБА_5 , добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року (т.1, а.с.188-191).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено нікчемність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. від 04 липня 2013 року у реєстрі за № 1707. Визнано ОСОБА_4 , діючу в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року (т.2, а.с.166-169).

Вказане судове рішення було оскаржене у апеляційному порядку ОСОБА_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 16 грудня 2013 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 16532069 від 16 жовтня 2014 року, номер запису про право власності 7358788.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року, ОСОБА_1 21 червня 2022 року подала до суду апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються ОСОБА_1 виключно в частині позовних вимог, заявлених ОСОБА_2 , у зв`язку із чим підлягають апеляційному перегляду тільки у цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що як на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (29 січня 2018 року), так і на момент прийняття постанови апеляційним судом (05 листопада 2020 року), власниками спірного майна були ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яких не було залучено до участі у справі.

07 лютого 2023 року представник ОСОБА_2 подав до Одеського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначив, що у даній справі права апелянта не порушуються, крім того, ОСОБА_1 має право захищати свої права при розгляді цивільної справи №522/23609/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В., ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка перебуває у провадженні Приморського районного суду м. Одеси.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Васильєвої Л.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Як встановлено судом першої інстанції, 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був підписаний спадковий договір, відповідно до якого набувач зобов`язується виконувати передбачені у договорі розпорядження відчужувача, і в разі її смерті набуває право власності на майно, що є особистою приватною власністю відчужувача, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Спадковий договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований у реєстрі за № 789.

Згідно п. 5 вказаного спадкового договору, на набувача майна покладаються такі обов`язки: 1. забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у квартирі; 2. забезпечення догляду та надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування відчужувача у стаціонарі; 3. забезпечення триразовим калорійним харчуванням; 4. забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; 5. здійснення догляду та необхідної допомоги; 6. надання побутових послуг; 7. забезпечення проведення поточного ремонту; 8. забезпечення радіо, телевізійним та телефонним зв`язком.

Згідно п. 12 цього договору, у разі невиконання набувачем своїх зобов`язань договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача, а також на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача (т.1 а.с. 58).

21 серпня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила розірвати спадковий договір, укладений між нею та ОСОБА_3 22 травня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пучковою І.А. під № 789. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був підписаний спадковий договір, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалася виконувати розпорядження ОСОБА_6 , а в разі смерті останньої набуває право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований у реєстрі за № 789. Відповідно до умов договору, ОСОБА_3 обіцяла ОСОБА_6 здійснювати догляд за нею, надавати матеріальну допомогу для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування у стаціонарі, забезпечувати харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, надавати послуги з прибирання квартири, проведення ремонту та інше. Однак, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, ОСОБА_3 умови договору не виконувала. Зокрема, у зв`язку з поганим самопочуттям 24 червня 2012 року ОСОБА_6 викликала швидку, дзвонила ОСОБА_3 та просила її приїхати, однак остання повідомила, що знаходиться у командировці та не має можливості приїхати. 26 червня 2013 року ОСОБА_6 було доставлено до МКЛ № 11 в м. Одесі, де її прооперували, відняли 1-й та 2-й пальці лівої стопи. На неодноразові її дзвінки ОСОБА_3 не відповідала, у зв`язку з потребою сторонньої допомоги ОСОБА_6 звернулась до свого племінника ОСОБА_2 , який разом з дружиною прибув до неї, купив необхідні ліки та піклувався про неї. ОСОБА_3 з`явилась до ОСОБА_6 лише 03 липня 2013 року. Таким чином, ОСОБА_6 вважала, що умови договору відповідач не виконує належним чином, у зв`язку з чим звернулась до суду з відповідним позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується актовим записом № 235 та виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 33).

Державна реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 листопада 2013 року на підставі спадкового договору від 22 травня 2013 року після смерті ОСОБА_6 ..

У наступному, 16 грудня 2013 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 . 16 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру своєї доньці ОСОБА_5 , 2001 року народження, уклавши з нею договір дарування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , було задоволено. Розірвано спадковий договір, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 22 травня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пучковою І.А. під № 789.

Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/21723/13-ц було встановлено, що ОСОБА_3 істотно порушено умови спадкового договору, оскільки ОСОБА_6 значною мірою позбавилась того, на що вона розраховувала при укладанні договору та розірвано спадковий договір, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 22 травня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пучковою І.А. під № 789.

Згідно ч.2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким чином, наслідком розірвання спадкового договору, враховуючи характер зазначеного правочину, після смерті відчужувача буде припинення права власності на майно, що є предметом договору, у набувача, та включення зазначеного майна до складу спадщини, що відкрилася після смерті відчужувача.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Частиною 3 ст. 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як зазначено в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції - заповіт ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. (т.1 а.с.230), за яким спадкоємцем усього належно їй майна визначено ОСОБА_2 , складено 04.07.2013 року, тобто до розірвання спадкового договору за рішенням суду. Однак, як вбачається зі змісту статті 1307 Цивільного кодексу України заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним. Заповіт, яким охоплено усе майно, призначене набувачеві за спадковим договором, визнається нікчемним незалежно від часу його складання - до або після укладення спадкового договору, тобто майно, яке є предметом спадкового договору, не включається до складу спадщини і не може бути предметом заповіту. Отже, апеляційний суд констатує, що наведений заповіт, виходячи з існування на час його складання не розірваного спадкового договору, у частині спірного нерухомого майна є нікчемним.

При цьому з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_2 , як племінник ОСОБА_6 , є єдиним спадкоємцем її майна за законом (на підставі ст. 1265 ЦК України), що підтверджується копією свідоцтва про право власності за законом, виданим приватним нотаріусом Філімоновою Г.В. (а.с. 261). Інформації про існування інших спадкоємців ані за законом, ані за заповітом матеріали справи не містять.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що речове право ОСОБА_2 має бути захищено судом в порядку дії ст. ст. 388, 1266 ЦК України, як таке, що виникло в позивача за наслідком прийняття спадщини, з дня її відкриття, але не зареєстровано з формальних підстав, що позбавляє його належним чином реалізувати свої правомочності власника.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну квартиру на підставі розірваного спадкового договору, укладеного між ОСОБА_6 та нею 04 травня 2013 року, тобто поза волею ОСОБА_6 , як власника, а отже без відповідної правової підстави, апеляційний суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року за яким спірне нерухомого майно у подальшому було відчужено ОСОБА_4 , є недійсним.

Відповідно, подальше набуття 16 жовтня 2014 року спірної квартири ОСОБА_5 за договором дарування також відбулось без відповідної правової підстави.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незалучення її, як співвласника квартири АДРЕСА_1 , до участі у даній справі, колегія суддів зазначає, що з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 28 листопада 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В. на підставі договору купівлі-продажу №363 від 28 листопада 2017 року, було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 . Апелянт ОСОБА_1 , як дружина останнього, є співвласником зазначеного майна.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли у період 2013-2014 років, тобто задовго до того, як апелянт стала співвласником квартири, крім того, ОСОБА_8 не є учасником спадкових правовідносин після смерті ОСОБА_6 , а також не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 грудня 2013 року, та не надала жодного доказу того, що вказаним договором могли бути порушені її права.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що факт залучення та/або незалучення ОСОБА_1 до участі у даній справи не має правового значення для вирішення судом питання щодо визнання за ОСОБА_2 право власності, в порядку спадкування за законом, на спірну квартиру, та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири від 16 грудня 2013 року, оскільки спірні правовідносини, на момент їх виникнення у 2013-2014 роках, не могли порушити права та законні інтереси апелянта, яка набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , лише у 2017 році.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить лише перелік норм права, при цьому апелянтом взагалі не зазначено, яким саме чином постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року було вирішено питання про її права обов`язки, оскільки навіть враховуючи, що ОСОБА_1 не було залучено до участі у даній справі, апелянтом не доведено, як факт залучення її до участі у справі міг вплинути на правову оцінку судом спірних правовідносин, які, як вже вказувалось вище, виникли у період 2013-2014 років.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що оскільки спірні правовідносини, з приводу яких ухвалені оскаржувані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року та постанова Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року, виникли за позовом ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги до скаржника - ОСОБА_1 позивачем не заявлялися та судом не вирішувалися, а відтак апеляційний суд констатує, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки останньої судом у цій справі не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження за її скаргою. Таким чином, право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі у ОСОБА_1 - відсутнє.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року, то колегія суддів доходить висновку про їх безпідставність, оскільки єдиним правовим доводом для скасування даного судового рішення апелянтом зазначено незалучення її до участі у справі в суді першої інстанції. Однак, як вже вказувалось вище, ОСОБА_8 не надано жодного доказу того, що вона була учасником спірних правовідносин у 2013-2014 роках, і притягнення її до участі у справі могло мати правовий вплив на вирішення судом спадкових правовідносин, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 , та правовідносин, що склались між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 щодо оскарження договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 грудня 2013 року.

Згідно п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 362, 367, 368, ч. 2 ст. 381, ст. 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 (треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, Державна реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради) про визнання нікчемним заповіту, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 червня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе