ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8403/23 Справа № 212/959/23 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 212/959/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_5 , на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року (суддя Дехта Р.В., повний текст судового рішення складено 25 липня 2023 року),

встановив:

13 лютого 2023 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на їх утримання. В обґрунтування позову зазначили, що вони з 24 червня 1978 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначають, що вони втратили працездатність, отримують невелику пенсію, якої не вистачає на забезпечення їхніх потреб, купівлі ліків, їжі, приватних речей, одягу, вирішення побутових питань, утримання житла, оплата комунальних послуг, тощо. Відповідач офіційно працевлаштований, має стабільну заробітну плату, але матеріально не допомагає своїм батькам, які потребують такої допомоги. Позивачі просили стягнути з відповідача аліменти на свою користь у розмірі по 1/4 частини на кожного від його заробітку (доходу) щомісячно, довічно.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків відмовлено.

З вказаним рішенням не погодились позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Скоробогатько Володимир Юрійовича, та оскаржили його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не встановив, що позивачі ухилялись від виконання батьківських обов`язків стосовно відповідача, отже, вони вважають, що він не звільнений від обов`язку утримувати матір та батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах. Вважає недоречними зауваження суду першої інстанції щодо не надання позивачами підтвердження майнового стану ОСОБА_3 . Вказує, що суд першої інстанції проігнорував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 та від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц. Вважає, що головуючий у справі при розгляді справи у першій інстанції проявляв ініціативу не в межах своєї компетенції, судові засідання вів у принизливій формі із застосуванням психологічного тиску, зверхніх висловлювань, що принижують честь і гідність позивачів. Крім того, сповістив ОСОБА_4 про розгляд справи, яка згодом була залучення судом як третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору, що на думку позивачів є прояв особистої зацікавленості суду в кінцевому результаті справи. Вказує, що застосований судом першої інстанції правовий висновок Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 не може бути застосовано у розгляді справи № 212/959/23.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім зокрема, спорів про стягнення аліментів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є непрацездатними особами - пенсіонерами за віком.

Згідно із довідкою про доходи №614711 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01 грудня 2022 року по 31 грудня 2022 року складає 3527,75 грн.

Згідно із довідкою про доходи №414104 ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01 грудня 2022 року по 31 грудня 2022 року складає 2500,00 грн.

Відповідач та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2021 року, мають двох дітей - неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судовим наказом Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 03 грудня 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 стягнено аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку / доходів/ щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, починаючи з дня звернення до суду з 25 листопада 2021 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його щомісячного заробітку /доходу/, починаючи з 25 листопада 2021 року на період навчання дочки ОСОБА_9 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2022 року за позовом ОСОБА_3 був зменшений розмір аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_10 з 1/4 до 1/5 частини всіх видів щомісячного заробітку /доходу/, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також зменшений розмір аліментів з 1/4 до 1/6 частини всіх видів щомісячного заробітку /доходу/, на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_9 , яка навчається в м. Познань, Польща, до закінчення нею навчання у коледжі, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2022 року про зменшення розміру аліментів скасоване. Розмір аліментів визначений в попередньому розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для неприйняття визнання позову та відмови у задоволенні позову через штучність спору, зловживання матеріальними (цивільними) правами на користь відповідача, та недоведеність доводів позивачів про потребу у матеріальній допомозі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.

Таким чином, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги беруться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовували тим, що вони втратили працездатність, отримують невелику пенсію, якої не вистачає на забезпечення їхніх потреб, купівлі ліків, їжі, приватних речей, одягу, вирішення побутових питань, утримання житла, оплата комунальних послуг.

При цьому, будь-яких доказів щодо розміру своїх витрат на харчування, лікування, утримання квартири тощо, та що отримувана ними пенсія позбавляє їх можливості бути забезпеченими за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму виходячи з приписів статті 46 Конституції України, позивачами не надано.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів з повнолітньої особи на утримання батьків необхідною умовою для задоволення вимог є саме потреба матері, батька в матеріальній допомозі, яка визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків, враховуючи отримання ними пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Не доведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування частини 1 статті 202 СК України та покладення на відповідача обов`язку утримувати своїх батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17, провадження № 61-30295св18, від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц, провадження № 61-18661св18.

Враховуючи, що сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, та, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони сина, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив, що позивачі ухилялись від виконання батьківських обов`язків стосовно відповідача, отже, відповідач, на їх думку, не звільнений від обов`язку утримувати матір та батька та обов`язку брати участь у додаткових витрат, колегія суддів не бере до уваги, оскільки встановлення даної обставини не зумовлює беззаперечне виникнення у відповідача обов`язку утримувати своїх батьків.

Доводи позивачів в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції проігнорував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 та від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в оскаржуваному рішення зазначена та застосована правова позиція Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, а не застосування іншої вказаної правової позиції не призвело до винесення неправильного рішення суду першої інстанції.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що на думку позивачів, суддя першої інстанції ставився до них упереджено під час розгляду справи у суді першої інстанції, адже це не є підставою для скасування рішення, та вирішується у іншій порядок, визначений процесуальним законом.

Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Крім того, за нормами частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, тоді як у даному спорі судом таких підстав не встановлено.

Посилання позивачів в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не повинен був застосовувати при розгляді справи, рішення, якої переглядає колегія судів, правовий висновок Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18, колегія суддів розцінює, як не погодження з висновком суду.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в межах наданих сторонами доказів, надав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2023року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста