ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7772/23 Справа № 216/1663/22 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/1663/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», про відшкодування шкоди, стягнення страхового відшкодування, пені та збитків, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2023 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення від 21 липня 2023 року, постановлену у складі судді Ткаченка А.В., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 , звернулась до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, стягнення страхового відшкодування, пені та збитків.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 червня 2021 року о 00.10 год. на проїзній частині вул.Світлогірська з боку вул.Волгоградська в напрямку вул.Дишинського в Саксаганському районі м.Кривого Рогу рухався автомобіль марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який в районі електроопори №196 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 який в результаті наїзду отримав тілесні ушкодження, був доставлений до КП «Криворізька міська лікарня №2» ДОР, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. За фактом дорожньо-транспортної пригоди КРУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР 06 червня 2021 року за №0000538 з правовою кваліфікацією - за ч.2 ст.286 КК України.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_1 , була застрахована у ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу №АР492416. Керуючись ст.1200 ЦК України, ст.ст.22.1, 27 ЗУ«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 08 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 направила на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» заяву про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 72 000 грн. (п.27.3 ст.27 Закону), 216 000 грн. шкоди у зв`язку з втратою годувальника (п.27.2 ст.27 Закону), із долученням документів за переліком, передбаченим ст.35 Закону. 02 серпня 2021 року на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було направлено заяву про відшкодування понесених ОСОБА_1 витрат на поховання загиблого від дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 у розмірі 20 915 грн. (п.27.4 ст.27 Закону). 12 жовтня 2021 року на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було направлено пояснення щодо проведення виплати страхового відшкодування. 26 листопада 2021 року ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було направлено лист щодо необхідності надання документів на підтвердження факту настання страхового випадку. Після направлення ряду адвокатських запитів задля отримання необхідних документів, 23 лютого 2022 року на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було направлено заяву із долученням документів, а 12 квітня 2022 року направлено письмові пояснення з проханням здійснити виплату страхового відшкодування за наданими позивачем документами. Однак, листами від 05 серпня 2021 року та 26 листопада 2021 року ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», з посиланням на п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повідомило про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування з огляду на відсутність рішення по кримінальній справі за фактом дорожньо-транспортної пригоди. З таким рішенням страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування сторона позивача не згодна. Оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула третя особа - пішохід ( ОСОБА_3 ), в той час як цивільно-правова відповідальність власника забезпеченого транспортного засобу (автомобіля марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_1 ) була застрахована, тому в силу вимог ст.ст.1166, 1187 ЦК України відповідальність настає незалежно від його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Позивач вважає, що рішення страховика про зупинення строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду по кримінальному провадженні є необґрунтованим та таким, що порушує права потерпілої сторони на отримання страхового відшкодування, адже обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Саме по собі порушення кримінальної справи органом досудового розслідування не є підставою для зупинення провадження у справі: кримінальне провадження необхідне для встановлення вини водія у вчинення кримінального правопорушення, в той час як факт завдання шкоди потерпілому вже є встановленим та не підлягає доказуванню.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог шляхом збільшення їх розміру від 10 листопада 2022 року, прийнятої до розгляду судом (а.с.156, 157 т.1), ОСОБА_1 просила суд: стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на її користь страхове відшкодування у розмірі 72000 грн. моральної шкоди, 216000 грн. відшкодування утриманцю, 20915 грн. витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, а всього відповідно до передбаченого ліміту страхового відшкодування 260000 грн.; стягнути з відповідача пеню у розмірі 88456,99 грн., 3% річних - 8376,99 грн., інфляційні втрати - 64029,88 грн., а загалом 160863,86 грн., розраховані за період з 15 жовтня 2021 року по 10 листопада 2022 року; стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн. У разі ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, допустити його до негайного виконання.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, стягнення страхового відшкодування, пені та збитків в порядку ст.625 ЦК України - задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності у розмірі 260000 грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 8000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, а також в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України 2600 грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити нове рішення в цій частині - про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а також змінити додаткове рішення, стягнувши витрати на правову допомогу в розмірі саме 20000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду зазначила, що встановивши наявність у діях відповідача порушення відповідних норм Закону щодо несвоєчасної виплати страхового відшкодування, суд необґрунтовано відмовив у належному позивачу праві на одержання неустойки у виді пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які з урахуванням положення п.36.5 ст.36 Закону належить до стягнення на її (позивача) користь.

Судом не взято до уваги положення ст.20 Закону України «Про страхування» якою встановлено, що страховик при настанні страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

За відсутності цього строку у договорі страхування слід керуватися відповідними правилами страхування, в яких визначається строк прийняття рішення страховиком про здійснення або про відмову у здійсненні страхових виплат. Статтею 36 Закону визначено порядок належного захисту у випадку порушення страховиком порядку виплати страхового відшкодування, яке обмежується 90-деннимм строком з моменту одержання заяви про виплачу страхового відшкодування.

Прострочення виконання грошового зобов`язання, який слід вираховувати із 91 дня від одержання заяви про виплату страхового відшкодування, оскільки саме така дата є першим днем порушення зобов`язання, тягне за собою відповідальність передбачену законом або договором. З моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування пройшло більше 90 днів, однак страховиком, позивачу не виплачено належного страхового відшкодування, що суперечить меті даного Закону та порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування. Таким чином, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні штрафних санкцій, визначених у ст.36.5 Закону та нормами ст.625 ЦК України, які чітко регулюють стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування поза межами 90-денного строку.

Відповідач був повідомлений про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), отримав заяву про відшкодування шкоди до якої були долучені усі наявні документи передбаченні ст.35 Закону, однак в подальшому не здійснив всіх необхідних дій задля виплати відшкодування шкоди, завданої позивачеві внаслідок ДТП, передбачених чинним законодавством України, а тому повинен нести відповідальність передбачену ст.625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання.

Оскаржуючи додаткове рішення позивач зазначила, що між нею та її представником, адвокатом Скочиляс І.М. було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого у п 6.1 та 6.2 передбачено. що сторони погоджуються, що розмір гонорару адвоката у суді першої інстанції становить 20000 грн. Докази підтвердження оплати адвокатських послуг долучались до заяви про ухвалення додаткового судового рішення, одночасно із подачею детального опису наданих правничих послуг. Проте суд першої інстанції, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, не вказав правових підстав часткового задоволення позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та не надав розрахунку зменшення суми цих витрат, які стягнув за рішенням, що суперечить вимогам процесуального права.

В апеляційній скарзі ТОВ «Альфа-Гарант» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просило рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що сам лише факт того, що водій транспортного засобу марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який був учасником дорожньо-транспортної пригоди в результаті якої був смертельно травмований ОСОБА_3 , не означає його беззаперечну вину в її настанні, оскільки вина у вчиненні кримінального правопорушення підлягає доказуванню в кримінальному провадженні. Звертає увагу суду, що позивачем не доведено той факт, що смерть ОСОБА_3 мала місце саме у зв`язку з ДТП від 06.06.2021 року. За наслідками ДТП відкрито та не триває кримінальне провадження №0000538 з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.286 КК України. Станом на день розгляду даної справи вина ОСОБА_2 у смерті ОСОБА_3 матеріалами справи не встановлена. Таким чином до моменту отримання ТДВ СК «Альфа-Гарант» рішення суду у кримінальному провадженні №0000538 підстав для проведення виплати страхового відшкодування за фактом ДТП відсутні, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю ОСОБА_3 ще не настала.

Судом не взято до уваги вимоги ч.ч.1, 3 ст.1200 ЦК України, де зазначено, що шкода відшкодовується: зокрема чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Всупереч вищенаведеним нормам чинного законодавства ОСОБА_4 не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт її перебування на утриманні свого загиблого сина на день смерті останнього, а також: того, що дохід померлого ОСОБА_3 був для неї основним і постійним джерелом існування, факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика, так як в даному випадку, матір загиблого має самостійний дохід (пенсію), а наявність факту, що ОСОБА_1 знаходилась на утриманні свого сина, отримувала від нього постійну та суттєву матеріальну допомогу від якої залежить її існування, нічим не підтверджено. У зв`язку з наведеним вважає, що відсутні підстави для стягнення страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 у розмірі 216 000 грн.

Також зазначає, що квитанція до прибуткового касового ордеру №314 від 11.06.21р. не підтверджує понесення позивачем витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, оскільки товарний чек не належить до розрахункових документів та не може прийматися як доказ проведення оплати замовником потерпілим на рахунок надавача послуг, оскільки інших належних та допустимих доказів оплати наданих послуг на поховання позивачем не надано, у страховика не виник обов`язок з відшкодування понесених позивачем витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Наявність кримінального провадження та наслідки розгляду кримінальної справи не звільняють завдавача шкоди як володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю пішохода внаслідок джерела підвищеної небезпеки, оскільки цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди була застрахована у відповідача, то саме на останньому лежить обов`язок сплатити страхове відшкодування шкоди, завданої позивачем внаслідок смерті ОСОБА_3 у межах лімітів відповідальності страховика. Отже, відсутність вини водія транспортного засобу, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Просить суд, рішення суду в частині стягнення страхового відшкодування залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення ТОВ «Альфа-гарант» просить додаткове рішення залишити без змін, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Сторони та їх представники в судове суду апеляційної інстанції не зявились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду підлягає частковому задоволенню; апеляційна скарга ТзДВ «СК «Альфа-гарант» на рішення суду та апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення суду задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 червня 2021 року приблизно о 00:10 годин по проїзній частині вул. Світлогорська з боку вул.Волгоградська в напрямку вул.Дишинського в Саксаганському районі м.Кривого Рогу рухався автомобіль марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який в районі електроопори №196 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який в той момент переходив проїзну частину. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому лобної кістки, потиличної кістки, забій головного мозку, внутрішньочерепну гематому, кома 2 ст., забиття грудної клітини, закритий перелом 6-9 ребер з права, 3-4 ребер з ліва. Після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 був доставлений до КП «Криворізька міська лікарня №2» ДОР, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.200, 244, 245 т.1).

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 15 червня 2021 року, виданим Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.13 т.1).

За фактом дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої настала смерть потерпілого ОСОБА_3 , КРУП ГУНП в Дніпропетровській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000538 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України (витяг з ЄРДР від 06 червня 2021 року, а.с.14 т.1).

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_2 ОСОБА_5 була застрахована у ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР7492416 (а.с.15 т.1).

16 липня 2021 року ОСОБА_1 , будучи матір`ю потерпілого ОСОБА_3 (за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, а.с.16 т.1) та діючи через представника, звернулась до ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування - моральної шкоди 72000 грн., відшкодування на утримання - 216000 грн. (а.с.8 т.1). На момент подання заяви вона належала до категорії непрацездатних осіб, які були на утриманні потерпілого, досягнувши пенсійного віку, згідно з п.2 ч.1 ст.1200 ЦК України. У заяві ОСОБА_1 також зазначено, що у ОСОБА_3 відсутні інші родичі, окрім неї, які б мали право на страхове відшкодування згідно з п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підтвердження факту проживання позивача разом з сином ОСОБА_3 на момент його смерті, позивач надала акт з місця мешкання від 08 липня 2021 року, засвідчений підписами сусідів та ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.12 т.1).

Крім того 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 , діючи через представника, звернулась до ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, до якого включила витрати на поховання на суму 20915 грн., із наданням доказів на підтвердження їх понесення (а.с.18-23 т.1).

Оскільки позивач не отримав від страховика жодної відповіді на подані заяви, 07 вересня 2021 року її представником на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було направлено запит про надання інформації (а.с.24 т.1), а 12 жовтня 2021 року - письмові пояснення (а.с.25, 26 т.1).

Листом від 05 серпня 2021 року за №6755 ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило ОСОБА_1 про необхідність надання додаткових документів для вирішення питання виплати страхового відшкодування, а саме: довідки уповноваженого органу місцевого самоврядування про склад сім`ї ОСОБА_3 , документально підтверджені відомості та інформацію про батька ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ; належним чином засвідчену копію вироку суду про притягнення до кримінальної відповідальності водія автомобіля марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_2 , а саме копію постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності водія вказаного автомобіля, або ж постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Оскільки відсутність вказаних документів виключала можливість прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, тому строк розгляду матеріалів ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було призупинено до моменту отримання страховиком необхідних документів (а.с.31 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування 216 000 грн. страхової виплати утриманцю, 72 000 грн. моральної шкоди та 20 915 грн. компенсацію витрат на поховання, що разом складає 308 915 грн., при цьому позивач заявила суму відшкодування шкоди у розмірі, що не перевищує загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) 260 000 грн. Оскільки досудове розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди не закінчене, а в матеріалах справи відсутні відомості щодо результату кримінального провадження, то вина ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» у невиплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування відсутня. До того ж відповідач не прийняв остаточну відмову у виплаті страхового відшкодування, окрім як призупинив вирішення цього питання. Вказані обставини в їх сукупності наразі виключають можливість покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у виді пені, процентів від простроченої суми та інфляційних нарахувань.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з даним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 988 ЦК України передбачено, що страховик (страхова компанія) зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком (стаття 990 ЦК України).

Порядок та умови здійснення страхового відшкодування за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів регламентуються Законом України

«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, у статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктом 34.2 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплата збільшується на кількість днів такого прострочення.

За умовами підпункту 6.1.4 договору добровільного страхування від 16 травня 2013 року страховик протягом чотирнадцяти календарних днів після одержання всіх необхідних та належним чином оформлених документів повинен прийняти рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у такій виплаті та оформити страховий акт (у разі прийняття рішення про виплату).

Наведені норми матеріального закону та умови договору встановлюють загальні вимоги та правила щодо підстав та порядку здійснення страхових виплат, а так само підстав для відмови або припинення виплати.

Як зазначено вище на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 від 25 квітня 2009 року, була застрахована у ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР7492416.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди зі смертю потерпілого ОСОБА_3 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000538 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

На підставі п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1 , будучи матір`ю потерпілого ОСОБА_3 , 16 липня 2021 року, звернулась до ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування - моральної шкоди 72 000 грн., відшкодування на утримання - 216 000 грн.

Листом від 05 серпня 2021 року за №6755 ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило ОСОБА_1 про призупинення виплати страхового відшкодування, до моменту отримання страховиком необхідних документів (а.с.31 т.1).

Таким чином, враховуючи наведені вимоги матеріального права та встановлені фактичні обставини справи суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 , як матір загиблого, має право на відшкодування шкоди яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю її сина - потерпілого ОСОБА_3 , відповідно до лімітів відповідальності страховика, а доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Як передбачено з ч.1 ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за; дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Згідно з ч.2 ст.1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Відповідно до ч.3 ст.1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт її перебування на утриманні свого загиблого сина на день смерті, що дохід померлого ОСОБА_3 , був для неї основним і постійним джерелом існування, не заслуговують на увагу, оскільки ч.2 ст. 1200 ЦК України передбачено право на відшкодування шкоди батькам, які досягли пенсійного віку.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону №1961-ІV страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» станом на 06 червня 2021 року (день настання страхового випадку) розмір мінімальної заробітної плати становив 6 000 грн.,

Як встановлено судом, потерпілий ОСОБА_3 проживав без реєстрації разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12, 33 т.1), яка на той момент вже належала до категорії непрацездатних осіб (як особа, що досягла пенсійного віку), визначених ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які мають право на страхове відшкодування. Інших утриманців ОСОБА_3 не мав.

Таким чином, виходячи з наведених вище норм Закону №1961-ІV та ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у розмірі 72 00 грн. (6000,00*12) та 216 000 грн. - відшкодування страхової виплати утриманцю (6000,00*36).

Крім того, на поховання ОСОБА_3 його матір`ю ОСОБА_1 було витрачено 20 915 грн., на підтвердження чому надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №314 від 11 червня 2021 року, де платником зазначена саме ОСОБА_1 (а.с.20 т.1), накладну з переліком усіх наданих послуг, придбаних товарів та зазначенням вартості кожного. Отримувачем послуг та товарів також вказана ОСОБА_7 (а.с.21 т.1). Докази надання послуг з поховання належним суб`єктом господарської діяльності ФОП ОСОБА_8 підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію, витягом з реєстру платників податку (а.с.22, 23 т.1).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування 216 000 грн. страхової виплати утриманцю, 72 000 грн. моральної шкоди та 20 915 грн. компенсацію витрат на поховання, що разом складає 308 915 грн., та задовольнив позовні вимоги в межах загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) в сумі 260 000 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача на рішення суду від 30 червня 2023 року, в частині задоволених позовних вимог, не впливають на правильність висновків суду з підстав, наведених вище в даній постанові та оскаржуваному рішенні, зводяться до переоцінки доказів і не є підставою для скасування даного рішення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування пені та збитків на підставі ст.625 ЦК України за порушення строків виплати страхового відшкодування, з огляду на наступне.

Так, відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим рішення судів у цій частині також є необґрунтованими.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення (підпункт 6.6.2 договору страхування від 16 травня 2013 року).

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.07.2023 року у справі 910/16820/21 та постанові ВС від 22.04.2021 у справ 463/5959/19.

Таким чином, за прострочення виконання ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати, що встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у нього виникає передбачений частиною другою ст.625 ЦК обов`язок сплатити кредитору, разом із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.

Виходячи з пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, пеня нараховується за час такого прострочення, а тому ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» має обов`язок її сплатити.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача в цій частині такими, що заслуговують на увагу, а висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляції не є вірним, оскільки не в повній мірі відповідає нормам матеріального права та встановленим судом фактичним обставинам справи.

Надаючи оцінку представленому позивачем розрахунку заборгованості, апеляційний суд враховує, що 16 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача із необхідними документами про виплату страхового відшкодування, а зважаючи на положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, та за умовами договору про добровільне страхування - 14 днів. Таким чином починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно, суд погоджується з розрахунком періоду, наданим позивачем для обрахунку часу прострочення, починаючи з 15.10.2021 року і до 10.11.2022 (дата подання уточнених позовних вимог, які прийняті судом до розгляду).

Колегія суддів, погоджується з розрахунком викладеним в позовній заяві (від 10.11.2022 року) в якій позивач просить стягнути з відповідача: 8 376, 99 грн. - 3% річних від простроченої суми; 64029,88 грн. - інфляційні втрати; 88 456,99 грн. - сума пені.

Водночас відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України, з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства, дає право суду зменшити розмір неустойки.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15, і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

З огляду на вищевикладене, а також те, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі страхового відшкодування у розмірі 260 000 грн. з відповідача підлягає стягненню пеня, яка згідно розрахунку дорівнює 88456,99 грн., колегія суддів, враховуючи стягнення на користь позивача 8376,99 грн. - 3% річних від простроченої суми та 64029,88 грн. - інфляційних втрат, приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню на користь позивача до 26000 грн., що більш відповідатиме принципу пропорційності та справедливості у цивільному судочинстві.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі 758/16044/16-ц.

Крім того, не погоджуючись з додатковим рішенням ОСОБА_1 зазначила, що судом безпідставно зменшено розмір витрат на правничу допомогу, з огляду на те, що між позивачем та її представником, адвокатом Скочиляс І.М., було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого у п.6.1 та п.6.2 передбачено, що сторони погоджуються, що розмір гонорару адвоката у суді першої інстанції становить 20 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ТзДВ «СК «Альфа Гарант» витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. з огляду на наступне.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст.1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4);

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 922/2604/20,

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 листопада 2021 року між адвокатом Скочиляс І.М. та Майфат Л.Г. укладено Договір про надання правової допомоги №10.11.21, згідно умов якого, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення в порядку та строки, обумовлені сторонами (т.1 а.с.47).

Відповідно до п.6.1 договору сторони домовились, що вартість послуг за надання професійної правничої допомоги відповідно до цього договору становить 20 000 грн. За домовленістю сторін, оплата правової допомоги може здійснюватись у вигляді передоплати або авансу (п.6.3 договору).

У справі також наявний ордер на надання адвокатом Скочиляс І.М. правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними договору №10.11.21 від 10 листопада 2021 року, виданий 18 травня 2022 року та сгенерований через особистий кабінет адвоката (а.с.50 т.1), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001906 (а.с.51 т.1).

У рамках виконання договору про надання правової допомоги, адвокат Скочиляс І.М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , направляла адвокатські запити (а.с.27-40, 42, 43 т.1), приймала участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції 31 січня 2023 року, 21 березня 2023 року, подавала від імені ОСОБА_1 ряд процесуальних документів (позовну заяву, заяви про збільшення розміру позовних вимог, заперечення тощо).

14 вересня 2022 року представником позивача подано заяву в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України з наміром подати суду детальний опис наданих правничих послуг та підтверджуючі документи щодо оплати послуг протягом 5 днів після ухвалення рішення або завершення її розгляду по суті, який відсутній в матеріалах справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутий за рішенням суду з ТзДВ «СК «Альфа Гарант» на користь позивача в розмірі 8 000 грн., відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Підстави для збільшення розміру суми цих витрат відсутні.

Відповідно п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного та того, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2023 року в частині вимог, у задоволені яких судом відмовлено, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У ч.6 ст.141 ЦПК України зазначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам та за подання апеляційної скарги в розмірі 8 865 грн. 50 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2023 року в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 8 376 (вісім тисяч триста сімдесят шість) грн. 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 64029 (шістдесят чотири тисячі двадцять дев`ять) грн., 88 коп., а разом - 98 406 (дев`яносто вісім тисяч чотириста шість) грн. 87 коп.

В іншій частині рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь держави витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам та подання апеляційної скарги в розмірі 8 865 (вісім тисяч вісімсот шістдесят п`ять) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв