Справа № 308/5004/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

29 червня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Луцака В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кракосевич Ігор Роальдович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 з 01.06.2000 року. Шлюб між ними був розірваний Ужгородським міськрайонним судом 29 липня 2021 року. Зазначила, що відповідач зареєстрований в належному їй на праві власності будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак він тривалий час не проживає по вказаному адресу, не цікавиться станом будівлі та не бере участі в її оплаті, утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг, тобто припинив виконання обов`язків передбачених ст.64 Житлового кодексу України. На прохання позивача ТзОВ «НАШ Добробут» склало акт про фактичне місце проживання і видана довідка про вказане. ОСОБА_1 , як власник житла звернулася у відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради про зняття ОСОБА_2 з місця реєстрації, але їй було відмовлено. При цьому працівниками відділу, їй було роз`яснено, що дане питання входить виключно в компетенцію Ужгородського міськрайонного суду, куди їй і було запропоновано звернутися з позовною заявою. Позивач зазначила, що наявність зареєстрованого в її будівлі сторонньої особи приводить до незручностей по розпорядженні її майном.

Процесуальні дії по справі, заяви учасників справи:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.04.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.30-31). При цьому, 14.04.2023 року від позивача та її представника надійшла заява на усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.05.2023 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін (а.с.38).

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кракосевич І.Р. у судове засідання 29.06.2023 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, 29.06.2023 року до суду від позивача поступила заява, в якій просить розгляд справи провести без її участі та без участі її представника, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення та просила приєднати витяг з Державного реєстру речових прав.

Враховуючи подану заяву, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 29.06.2023 повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки (конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання») та розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. При цьому, заяв про відкладення, розгляд справи за його відсутності, відзиву та заперечень не подавав.

За наведеного, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, без повідомлення причин, не подав відзиву, та враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав за №335146104 від 09.06.2023 року.

З копії договору дарування від 20.06.2003 вбачається, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 (Обдарована) уклали договір дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., зареєстрований в реєстрі за №1345, за умовами якого Даритель подарував, а Обдарована прийняла в дар належний Дарителю незакінчений будівництвом 98%: готовності жилий будинок під літ. Б, Б, що знаходиться в АДРЕСА_2 ). (а.с. 12).

Згідно довідки Архітектурно-планувального бюро №935 від 22.12.2022 р, житловий будинок літ. Б,Б (готовність 98%) по АДРЕСА_3 , який знаходиться в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 - АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012р. буз взятий на облік КП «БТІ м.Ужгород» та належить: ОСОБА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Балаж М.В. 20.06.2003р. за №1345. Останнє обстеження проводилось 29.04.2005р. (а.с.21).

Відповідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку HB-022 від 19.12.2022 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22-23)

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 липня 2021 року справа №308/3557/21, яке набрало законної сили 30.08.2021 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01.06.2000 року Ужгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №212 (а.с. 19-20).

Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш-Добробут» №533 від 01.12.2022 року така видана ОСОБА_1 про те, що в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований, але не проживає з 2021 року ОСОБА_2 , 1972 року народження (а.с.26).

Відповідно до Акту про фактичне місце проживання від 01.12.2022, який підписаний сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 фактично зареєстрований, але не проживає з 2021 року ОСОБА_2 , 1972 р.н. Вказаний акт затверджено директором ТОВ «Наш-Добробут» Афанасьєв М.Ю. (а.с.27).

ОСОБА_1 зверталася до відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради із Заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) в якій та просила зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8-9). У знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відмовлено на підставі ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Позиція суду та оцінка доводів:

За змістом ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача і зареєстрований у спірному будинку з позивачем, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач є зареєстрований у будинку, однак в такому не проживає з 2021 року, що підтверджується долученим до матеріалів справи актом про фактичне місце проживання від 01.12.2022, підписаним сусідами та затвердженим директором ТОВ «Наш-Добробут».

Суду не було надано відомостей про те, що відповідачу чиняться перешкоди в користуванні спірним житлом.

Доказів на підтвердження укладення між відповідачем та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ним би зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи.

Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі належній позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.

Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:

1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;

2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);

3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;

4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд, також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачем спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї власника, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і веде з ним спільне господарство, крім того, не проживає за зареєстрованим місцем проживання тривалий час та не надав суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідач з 2021 року не проживає за місцем своєї реєстрації, судом під час розгляду не встановлено поважності причин його відсутності чи наявності домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування спірним будинком, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, тому на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 073,60 гривень, які підтвердженні квитанціями про сплату судового збору (а.с.1, 34).

Керуючись ст.ст.4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279, 280-283 ЦПК України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне заочне рішення суду складено 29 червня 2023 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило