Постанова

Іменем України

21 червня 2023 року

м. Київ

справа № 161/20763/21

провадження № 61-2633св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Волинського апеляційного суду від 23 січня 2023 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем 17 грудня 2019 року укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 45 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути 31 грудня 2020 року, про що написав власноручно розписку.

Своїх зобов`язань відповідач не виконав та у встановлений договором строк грошові кошти не повернув. Крім того, за розрахунками позивача за період з 01 січня 2021 року по 17 листопада 2021 року сума 3 % річних від простроченої суми боргу становить 1 184 доларів США.

Враховуючи наведене просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 17 грудня 2019 року у розмірі 45 000 доларів США та 3 % річних в розмірі 1 184 доларів США, а також понесені судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року у складі судді Філюк Т. М. позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 000,00 доларів США заборгованості за договором позики від 17 грудня 2019 року, 1 184,00 доларів США 3% річних та 11 350,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні могиги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які випливають із договору позики на підставі власноручно складеної відповідачем розписки. Враховуючи те, що відповідач взяті у борг грошові кошти не повернув, тому вони підлягають стягненню на користь позивача у судовому порядку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 23 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17 025,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 23 січня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалено у справі додаткове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 120,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи зміст написаного документа від 17 грудня 2019 року, дійшов висновку про відсутність доказів щодо укладення між сторонами 17 грудня 2019 року договору позики.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 27 лютого 2020 року у справі № 752/13757/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 332/731/17, від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, від 21 вересня 2022 року у справі № 348/2263/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи судове рішення, суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив зміст розписки, не надав йому належної оцінки. З розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав визначену розпискою грошову суму в борг.

Заявник вказує, що вказаний правочин є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався.

Також заявник вказує на суперечливу поведінку відповідача щодо обставин написання вказаної розписки під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Зазначає, що сама розписка є єдиним необхідним доказом, що підтверджує укладення договору позики. Письмова форма договору позики підтверджується розпискою від 17 грудня 2019 року, що також є доказом передачі грошових коштів відповідачу. Отже зміст розписки підтверджує не лише факт укладення договору позики, а й передачу коштів, зазначених у ній.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підтвердження укладеного 17 лютого 2019 року між сторонами договору позики позивач надав документ без назви, який вважає розпискою, за змістом якого ОСОБА_5 винен ОСОБА_6 ? 45000 $ сорок п`ять тисяч доларів США. Зобов`язується віддати гроші, які винен, до 31 грудня 2020 року. Дата 17 грудня 2019, ОСОБА_2 , підпис.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладеного 17 грудня 2019 року між сторонами договору позики позивач надав документ без назви, який вважає розпискою, за змістом якого ОСОБА_5 винен ОСОБА_6 ? 45 000 $ сорок п`ять тисяч доларів США. Зобов`язується віддати гроші, які винен, до 31 грудня 2020 року. Дата 17 грудня 2019 року, ОСОБА_2 , підпис.

Суд апеляційної зазначив, що зміст наданого позивачем письмового доказу, який він вважає розпискою від 17 грудня 2019 року не містить жодних умов укладення у цей день договору позики і передання коштів відповідачу саме в борг та його зобов`язання про їх повернення, як позичених. У цьому документі у порушення вимог частини другої статті 1047 ЦК України не зазначено про передання позичальнику (відповідачу) позикодавцем (позивачем) чітко визначеної грошової суми. Знак приблизно (?) біля суми 45 000 $ не є тотожним знаку рівності (=), тобто грошова сума не є чітко визначеною.

Крім того, зміст документа не свідчить про отримання коштів у борг. Документ лише свідчить про те, що відповідач винен позивачу ? 45 000 $ (приблизно 45 000 доларів США), які зобов`язується повернути до 31 грудня 2020 року.

Разом із тим, як зазначено в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, на яку позивач посилається у касаційній скарзі, ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

При цьому відсутність назви документа такої як «розписка» або «договір» не створює перешкод для того, щоб дійти висновку щодо дійсності правової природи цього документа.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Оригінал розписки на час подання вказаного позову знаходився у позивача.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що у розписці від 17 грудня 2019 року міститься інформація про особу, яка повинна повернути грошові кошти, суму коштів, строк повернення і обов`язок позичальника повернути грошові кошти до спливу цього строку, тобто наявна повна інформація для ідентифікації позичальника, суми позики і строку кредитування.

При цьому висновки апеляційного суду про те, що представник позивача не спростував, що відповідач може бути винен кошти не лише за договором позики, а за будь-якими іншими правочинами, передбаченими нормами чинного законодавства, є помилковими, оскільки відповідачем не спростовано написання вказаної розписки, як і те, що вказана розписка не стосується домовленостей між сторонами у 2013-2014 роках щодо придбання у позивача ресторанного обладнання та обрахунку ремонтних робіт.

Також апеляційним судом не враховано суперечливу поведінку відповідача щодо заперечень позовних вимог. Так у суді першої інстанції відповідач стверджував, що взагалі не писав вказаної розписки, натомість, подаючи апеляційну скаргу, відповідач зазначав, що 17 грудня 2019 року до ресторану зайшов позивач разом із чоловіками кримінальної зовнішності і він, усвідомлюючи реальну загрозу від присутніх, написав власноручно вказану розписку.

При цьому під час розгляду справи в порушення частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України відповідач не надав суду доказів вчинення відносно нього психологічного тиску зі сторони позивача.

Доказів звернення до правоохоронних органів із цього приводу або з позовом про оспорення договору позики матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов правомірного висновку, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які випливають із договору позики на підставі власноручно складеної відповідачем розписки.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення належним чином оцінив подані сторонами докази, точно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, а апеляційний суд помилкового скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає задоволенню із скасуванням постанови апеляційного суду та залишенням в силі рішення місцевого суду.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Волинського апеляційного суду від 23 січня 2023 року скасувати.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович