Провадження № 2/521/135/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.,

секретаря судового засідання Філімончук М.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, а саме: стягнення компенсації вартості придбаного в шлюбі автомобілю «Мазда» та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на автомобіль «Мазда»,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки та поділ майна подружжя.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.09.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки та про поділ майна подружжя, роз`єднано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя виділено в самостійне провадження та матеріали виділеної справи передано для реєстрації справи в порядку автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2020 року, вищевказану справу розподілено судді Мирончук Н.В.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 01.02.2022 року, прийнято до розгляду заяву позивачки ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, в якій вона просить про стягнення з відповідача ОСОБА_2 , компенсації частки вартості автомобіля «Мазда», в розмірі 88654,86 грн (а. с. 103).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 01.02.2022 року, об`єднано в одне провадження вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, а саме: стягнення компенсації вартості придбаного в шлюбі автомобілю «Мазда» та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на автомобіль «Мазда» (а. с. 104).

23.08.2022 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а. с. 124).

В обґрунтування первісного позову ОСОБА_1 вказала, що у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подружжям було придбано автомобіль Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Проте, як стверджує позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним, даний автомобіль марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним вказує, що намагання врегулювати питання розподілу спільного майна в позасудовому порядку не мали успіху.

Також, як вказала ОСОБА_1 , враховуючи те, що автомобіль є річчю неподільною, а тому, з урахування заяви про збільшення позовних вимог (а. с. 85 86) просила суд:

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки автомобілю марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , в розмірі 88654,86 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову про визнання права особистої приватної власності на автомобіль «Мазда», ОСОБА_2 вказав, що він та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

Як вказав відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом, в період перебування у шлюбі, він був звільнений з лав Національної гвардії України та отримав грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 23 роки служби у розмірі 207853,88 грн.

ОСОБА_2 стверджує, що 13.09.2019 року ним за особисті кошти, отримані при звільненні був придбаний автомобіль марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , з 3800,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 92948,00 грн (курс НБУ станом на 13.09.2019 року 24,46 грн.) та зареєстрований 13.09.2019 року.

Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом стверджує, що у цей час він з дружиною перебував в напружених відносинах.

ОСОБА_2 вказує, що оскільки майно було придбане за його особисті кошти, отримані ним в період шлюбу, але як одноразова грошова допомога при звільненні, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу в порядку, передбаченому статтями 60, 70 СК України.

Враховуючи викладене, відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , вартістю 92948,00 грн. та відмовити задоволенні первісного позову.

Позивач за первісним, відповідач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду повідомлялась належним чином.

Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином.

ОСОБА_2 до суду звертався із клопотанням про зупинення провадження у справі, але у задоволенні цього клопотаненя було відмовлено.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту.

В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення, від 03.04.2008р., у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (див., mutatismutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 та «Трух проти України», заява N 50966/99 від 14.10.2003).

Крім того, суд звертає увагу відповідача у справі на те, що згідно п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у даній цивільній справі становить 88654,86 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Тобто, фактично, законодавцем дану категорію справ віднесено до категорії малозначних, а тому є пріоритетним є її швидке вирішення.

Частиною другою статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю сторін за наявними в матеріалах справи доказах.

Крім того, суд зазначає, що сторонами в повній мірі викладені правові позиції, є зрозумілими та дають можливість суду здійснити повний та всебічний розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказах.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 18.05.2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 18).

Станом на дату розгляду даної справи шлюб між сторонами не розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 31.03.2021 року, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позову, а саме: з 07.08.2020 року та до закінчення терміну навчання, але не пізніше ніж до досягнення ОСОБА_3 віку 23 років.

В період шлюбу, а саме 13.09.2019 року подружжям придбано автомобіль марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , вартістю 92948,00 грн., який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить ОСОБА_2 (а. с. 21).

Тобто, т/з марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 було придбано в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вказане сторонами не оспорюється.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, зі винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Також, згідно ч. 4 5 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, від 29 квітня 2020 року по справі № 210/4854/15-ц; Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, від 3 червня 2020 року по справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року по справі № 760/789/19 висловлені, подібні за змістом висновки:

-якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки;

-заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником;

-частина п`ята статті 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

У Постанові Верховного Суду, від 8 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2), Велика Палата ВС вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Також, ВП ВС зазначила, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності, треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При цьому, ВП ВС зазначила, що позивачка не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача, законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Окрім того, ВП ВС констатувала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України, згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.

При цьому, Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ, від 30 березня 2016 року по справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС, від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.

Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ, від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС, від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України, юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

При цьому, Велика Палата ВС постанову апеляційного суду скасувала в частині відмови в задоволенні вимог про виділення автомобіля у власність відповідача і стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації (у цій частині залишила в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову) і змінила в мотивувальній частині щодо відмови в задоволенні вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, вказавши, що внаслідок виділення автомобілю у власність відповідачеві і стягнення з нього грошової компенсації на користь позивача, право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому, окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Свої заперечення проти заявленого позову ОСОБА_2 обґрунтовує п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, згідно якого, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом стверджує, що майно, а саме: т/з марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , було придбане за його особисті кошти, отримані ним в період шлюбу, але як одноразова грошова допомога при звільненні з лав Національної гвардії України у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 23 роки служби - 207853,88 грн.

Проте, згідно положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд зазначає, що грошова допомога надана ОСОБА_2 при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 23 роки служби у розмірі 207853,88 грн. не може вважатися його особистими грошовими коштами в силу довготривалого (з 2001 року) перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_1 , під час яких вона, також, несла ряд сімейних обов`язків (виховування дітей тощо).

Тому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не виконано процесуальний обов`язок спростування презумпції спільності майна подружжя.

З урахуванням вищенаведених вище сталих позицій Верховного Суду, виходячи з системного аналізу наведених норм права, доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що зареєстрований за ОСОБА_2 автомобіль Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбало за спільні кошти під час шлюбу.

Тому, цей транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача.

При зверненні до суду з позовом, а саме у заяві про збільшення позовних вимог, позивач самостійно, визначила вартість автомобіля у розмірі 88654,86 грн, та саме про цю суму стягнення на її користь 1/2 частки вартості оспорюваного автомобіля просила суд.

ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві не оспорював визначену позивачем за первісним, відповідачем за зустрічним позовом ціну позову, але вказав, що вказаний автомобіль було придбано за 92948 грн. (а. с. 56).

Виходячи з загальновідомих реальних цін на аналогічні транспортні засоби, які зазначені в мережі інтернет, суд вбачає, що ОСОБА_1 вірно визначено розмір вартості автомобіля, який підлягає стягненню, а тому не приймає твердження ОСОБА_2 про купівлю т/з за 92948 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання спільною сумісною власністю подружжя т/з марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 .

Як вбачається зі змісту первісної позовної заяви, позивач згодна на отримання грошової компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на неподільну річ - автомобіль Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , з припиненням її права власності на частку у праві спільної сумісної власності.

Отже, позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, тому на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом не погодився на виплату грошової компенсації позивачеві, оскільки оспорював вцілому право позивачки на 1/2 частки оспорюваного автомобіля, та вважав автомобіль своєю особистою власністю.

Проте, оскільки доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження в рамках судового розгляду, то суд вважає за необхідне зазначити, що Великою Палатою ВС, у спорі, в якому особа просить суд припинити її (а не відповідача) право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно та виплатити грошову компенсацію вартості цієї частки, немає необхідності в отриманні згоди відповідача на таке припинення права позивача, а також у внесенні відповідачем суми компенсації на депозитний рахунок суду.

Таким чином, оскільки, позивач не претендує на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку, а, навпаки, дає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача, тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.

Підтвердження платоспроможності відповідача, законодавство України не вимагає.

Факт відсутності у відповідачки коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, а саме: стягнення компенсації вартості придбаного в шлюбі автомобілю «Мазда» у розмірі 88654,86 грн., та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на автомобіль «Мазда».

Внаслідок виділення автомобілю у власність ОСОБА_2 і стягнення з нього грошової компенсації на користь ОСОБА_1 , право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , припиняється.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 71 СК України, ст. ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 3, 4-7, 11-13, 17-18, 109, 211, 223, 263-265, 268, 354 - 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, а саме: стягнення компенсації вартості придбаного в шлюбі автомобілю «Мазда» та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання права особистої приватної власності на автомобіль «Мазда», задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю марки Mazda, модель 6, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , р. н. НОМЕР_2 , в розмірі 88654,86 грн

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук