Провадження № 2/369/389/23
02.06.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді: Волчко А.Я.
за участю секретаря: Миголь А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду Києво-Святошинського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на частину земельної ділянки та витребування нерухомого майна, -
В грудні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з названим позовом.
Свої вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №132/11 від 21.09.1993 року за ОСОБА_3 , її батьком, була закріплена для постійного користування земельна ділянка розміром 0,25 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку з надвірними спорудами.
29.10.1993 року ОСОБА_3 на підставі Договору дарування подарував їй 39/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з конкретними приміщеннями в будинку та конкретними надвірними спорудами.
Інша частина даного будинку у вигляді 11/50 його частини з конкретними приміщеннями залишилася на праві власності ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог діючого на той час Земельного кодексу України, а саме вимог ст.ст.30, 67 Земельного кодексу України в Білогородській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області за її заявою та особистою заявою ОСОБА_3 , була закріплена і земельна ділянка у визначених раніше межах за нею була закріплена земельна ділянка біля будинку площею 0,15 га, а за ОСОБА_3 , її батьком, була закріплена земельна ділянка площею 0,10 га.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 , який був співвласником 11/50 частин будинку, помер.
Своїм заповітом від 24.09.2008 року ОСОБА_3 заповів відповідачці ОСОБА_2 , яка 22 травня 2020 року в Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київської області отримала Свідоцтво про право на спадщину на 11/50 частин будинку АДРЕСА_1 .
Позивачка вважає, що оскільки в 1993 році нею та батьком ОСОБА_3 були визначені площі (норми) земельної ділянки біля належного їм на праві власності будинку, а ст.30 ЗК України 1990р. та в даний час ст.120 ЗК України визначили перехід права власності чи право користування земельною ділянкою біля будинку відповідно до ідеальних часток в праві власності кожного із співвласників, а в даний час вся земельна ділянка біля будинку оформлена на праві власності на ОСОБА_3 .
В судове засідання представник позивача не з`явився і подав заяву через канцелярію суду про розгляд справи в його відсутність, вимоги позовної заяви підтримав, просить задовольнити позовні вимоги позивача, а так як відповідачка ОСОБА_2 неодноразово не прибула в судове засідання, просив постановити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада», заяв про відкладення, розгляд справи у її відсутність не надходило, тому суд за згоди позивача проводити розгляд в її відсутність на підставі наявних в справі доказів в порядку заочного провадження, вважає за можливе розглянути справу шляхом постановлення заочного рішення.
Представник 3-ї особи Білогородської сільської ради Київської області в суд не прибув, належним чином повідомлений, відзив на позов не подав.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Судом встановлено, що рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №132/11 від 21.09.1993 року за ОСОБА_3 була закріплена у встановленому на той час порядку в постійне користування земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд біля будинку АДРЕСА_1 .
Однак, 29.10.1993 року ОСОБА_3 на підставі Договору дарування подарував позивачці ОСОБА_1 39/50 частин даного будинку.
Перед оформленням Договору дарування гр. ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 добровільно визначили яка частина земельної ділянки біля будинку, яка була закріплена для його обслуговування, переходить у зв`язку з оформленням Договору дарування на позивачку ОСОБА_1 і яка площа земельної ділянки залишається у користуванні ОСОБА_3 . Так, було досягнуто згоди та належним чином зафіксовано в сільській раді, що до ОСОБА_1 переходить земельна ділянка площею 0,15 га землі, а у ОСОБА_3 залишається земельна ділянка площею 0,10 га.
Викладені вище обставини підтверджені копією Договору дарування 39/50 частин будинку АДРЕСА_1 позивачці ОСОБА_1 , копією технічного паспорта на будинок, копіями рішень Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №132/11 від 21.09.1993р., копією рішення Білогородської сільської ради №133/1 від 21.09.1993р., матеріалами Києво-Святошинського БТІ Київської області.
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд площею 0,25 га належить гр. ОСОБА_3 , що підтверджено копією названого Державного акту на землю від 09.08.2006 року.
Дана обставина стала відома Позивачу лише при її зверненні в січні 2020 року з заявою в Білогородську сільську раду, що підтверджено як її запереченнями на клопотання відповідачки ОСОБА_2 про застосування до спору строків позовної давності з доданими до них документами так і іншими матеріалами справи.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який на час смерті був власником 11/50 частин будинку АДРЕСА_1 .
Своїм заповітом від 24.09.2008 року ОСОБА_3 заповів Відповідачу ОСОБА_2 , яка 22.05.2020 року на 11/50 частин будинку АДРЕСА_1 отримала Свідоцтво про право на спадщину, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру від 27.10.2020 року.
На земельну ділянку площею 0,25 га свідоцтво про право на спадщину не видавалося, оскільки дана земельна ділянка закріплена для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд АДРЕСА_1 , який належить на праві власності 2-м співвласникам ОСОБА_1 являється власником 39/50 частин даного будинку, а відповідачка ОСОБА_2 стала співвласницею 11/50 частин даного будинку після смерті ОСОБА_3 , попереднього співвласника.
Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз вище названих норм права свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивачки порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для свого захисту.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.30 ЗК України 1990 р., при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарчі будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників обох цих об`єктів.
При розгляді даної справи і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі №211/7117/13-ц зазначено, що домоволодінням є житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися.
Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії ст.30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами ст.120 ЗК України в редакції від 25.10.2001 року (в період з 01.01.2002 р. до 20.06.2007р.) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.
Стаття 120 ЗК України в редакції Закону України №997-У від 27.04.2007 року знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція ст.120 ЗК України в редакції Закону України №1702-У1 від 05.11.2009 року також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне і цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходять свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства».
Задовольняючи позовні вимоги Позивача ОСОБА_1 , суд враховує, що на час оформлення на ім`я позивачки 39/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 була визначена (закріплена) як норма земельної ділянки біля всього домоволодіння розміром 0,25 га для його обслуговування, так і норми (площі) земельних ділянок, які залишаються у кожного із співвласників даного будинку у позивачки ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,15 га і у ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,10 га.
Суд також враховує і ту обставину, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніколи не оспорював право позивачки ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка була за нею закріплена по його заяві коли позивачка стала співвласницею 39/50 частин даного будинку і на яку ОСОБА_3 отримав Державний акт.
Оскільки ОСОБА_3 помер, а Відповідач ОСОБА_2 ставши співвласницею в порядку спадкування за заповітом лише 11/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 всупереч вимогам ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України не визнає за позивачкою право на земельну ділянку біля даного будинку, на яку у нею виникло право у зв`язку з отриманням у власність 39/50 частини даного будинку, то обраний позивачкою спосіб захисту свого права на земельну ділянку біля будинку суд вважає належним та допустимим так як відповідає вимогам ст.ст.15, 16, 377 ЦК України та ст.120 ЗК України.
Задовольняючи вимоги Позивача ОСОБА_1 , яка стала співвласницею 39/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , 29.10.1993 року, суд також враховує вимоги ст.ст.30, 67 ЗК України 1990р. діючого на той час.
Аналіз змісту норм ст.30 ЗК України 1990 р. та ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права на будівлю чи споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
Задовольняючи вимоги Позивача ОСОБА_1 , про право власності на частину земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 ніяким чином не порушуються права відповідачки ОСОБА_2 , так як з врахуванням вимог ст.120 ЗК України земельна ділянка, яка закріплена для обслуговування житлового будинку, переходить до власників (співвласників) відповідно до належних їм часток в праві власності на будинок. Але так як між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , попереднім співвласником 11/50 частин будинку, була досягнута домовленість про визначені ними норми (площі), що становить менше ідеальної частки в праві власності позивачки, суд визнає за нею право власності на 0,15 га відповідно до домовленості, яка була досягнута між попередніми власниками, тобто позивачкою та ОСОБА_3 .
Оскільки суд задовольняє позовні вимог позивачки ОСОБА_1 про право власності на земельну ділянку, то підлягають задоволенню вимоги Позивача і в частині витребування даної частини земельної ділянки у Відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд також задовольняє вимог Позивача в частині відшкодування їй понесених нею витрат по сплаті судового збору.
Так, відповідно до оригіналів банківської квитанції, яка є в матеріалах справи, Позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 7590, 00 гривень.
Відповідно до Звіту про грошову оцінку земельної ділянки ринкова вартість земельної ділянки становить 1 265 000 гривень, а вартість 0,15 га згідно Звіту становить 759 000 гривень.
Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7590, 00 гривень.
На підставі ст.ст.15, 16, 319, 321, 328, 377, 387, 388 ЦК України, ст.ст.30, 67 ЗК 1990 року, ст.ст.120, 152, 158 ЗК України, ст.ст.4, 12, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на частину земельної ділянки та витребування нерухомого майна- задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 7590 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто ) гривень 00 коп. сплачених витрат по сплаті судового збору.
Інформація про сторін:
Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;
Відповідач (боржник): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер картки платника податків - невідомо, проживає: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справ, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: Андрій ВОЛЧКО