Провадження №4-с/521/60/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Петренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла вказана скарга, в якій заявник зазначила, що 07 листопада 2022 року стягувачем ОСОБА_1 на адресу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) рекомендованим листом направлено заяву про примусове виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року за цивільною справою №521/11931/18 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати.

Одночасно стягувачем разом із заявою про примусове виконання рішення суду надані власні банківські реквізити і оригінал виконавчого документа №521/11931/18, відповідно до якого стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітна плата.

05 січня 2023 року Заводським відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №70429866 від 05 січня 2023 року.

До цього часу вказане судове рішення залишається не виконаним.

Так, 15 січня 2019 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/11931/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 , яким стягнуто з ФОП ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2100,14 грн.

Водночас, з квитанції мобільного банкінгу «Приватбанк» від 12 квітня 2023 року вбачається, що на рахунок скаржника зараховано 2089,64 грн., що є менше присудженої судовим рішенням суми заборгованості із заробітної плати в 2100,14 грн.

Вважає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року у справі №521/11931/18 залишається невиконаним.

Просить визнати протиправною та скасувати постанову Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про закінчення виконавчого провадження №70429866 від 10 квітня 2023 року.

Від начальника відділу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щербатюка В.І. надійшов відзив. в якому він просить в задоволені скарги ОСОБА_1 на дії/ бездіяльність органу примусового виконання відмовити повністю.

При цьому зазначає, що згідно розпорядження №70429866/5 від 10.04.2023 року державним виконавцем на користь стягувача ОСОБА_1 здійснено перерахування стягнутих з боржника грошових коштів в розмірі 2100,14 грн.

Зокрема, 12.04.2023 року на рахунок стягувача ОСОБА_1 , зазначений в заяві про відкриття виконавчого провадження, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» перераховано грошові кошти в розмірі 2100,14 грн., які надійшли на депозитний рахунок відділу 05.04.2023 року, згідно платіжної інструкції від 10.04.2023 року за №755.

10.04.2023 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом. Копію даної постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

До повноважень відділу та державного виконавця не входить здійснення контролю за банківськими операціями.

У судове засідання учасники справи не з`явилися; про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

Суд, перевіривши матеріали справи, виконавчого провадження №70429866 прийшов до такого висновку.

Згідно з ч.1 ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

15 січня 2019 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/11931/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 , яким стягнуто з ФОП ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2100,14 грн.

Стягувачем ОСОБА_1 на адресу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) рекомендованим листом направлено заяву про примусове виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року за цивільною справою №521/11931/18 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, яка отримана відділом 23.11.2022 року.

05 січня 2023 року Заводським відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №70429866 від 05 січня 2023 року.

Згідно розпорядження №70429866/5 від 10.04.2023 року державним виконавцем на користь стягувача ОСОБА_1 здійснено перерахування стягнутих з боржника грошових коштів в розмірі 2100,14 грн.

Зокрема, 12.04.2023 року на рахунок стягувача ОСОБА_1 , зазначений в заяві про відкриття виконавчого провадження, а саме: НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» перераховано грошові кошти в розмірі 2100,14 грн., які надійшли на депозитний рахунок відділу 05.04.2023 року, згідно платіжної інструкції від 10.04.2023 року за №755.

10.04.2023 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом ст.1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст.3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Стаття 18 цього ж Закону визначає права та обов`язки державних виконавців, зокрема, зазначає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Тобто, виконавче впровадження - це сукупність дії державного виконавця ( при цьому вказані дії повинні бути вичерпними), спрямованих на реальне виконання судового рішення, і проведення всіх дій є обов`язком державного виконавця.

Відповідно до абзацу 2 пункту 22 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувану, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

За такого, головним державним виконавцем вчинено дії для виконання рішення суду у повному обсязі, у зв`язку з чим виконавче провадження було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження".

Позиція скаржника про те, що з вказаних ним підстав дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», є недоведеною та безпідставною.

Відповідно, судом встановлена правомірність дій державного виконавця, і вважає, що останні не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань скаржника.

Будь-які докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавства прав стягувача як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не встановлено, а відтак у задоволенні зазначеної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.447-451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: І.В. Плавич